PATRICIA CORNWELLOVÁ

KVANTUM

Přeložila Marcela Nejedlá

Patricia Cornwellová: Kvantum

Text copyright © 2019 by Cornwell Entertainment, Incorporated

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2021

ISBN 978-80-242-7422-5

Pro Staci:

ty jsi to umožnila,

a pro Irva a Lonni,

kteří žijí mezi hvězdami...

DĚSIVÉ AKCE NA DÁLKU

Kdokoliv, kdo není šokován kvantovou teorií, ji nepochopil.

– Niels Bohr

Učte se, jak vidět. Uvědomte si, že všechno je spojeno se vším dalším.

– Leonardo da Vinci

Jsme produktem kvantového kolísání hmoty ve velmi raném vesmíru.

– Stephen Hawking

Takže kvantová fyzika odhaluje základní propojenost vesmíru.

– Erwin Schrödinger

Všechno je energie a to je všechno, co na tom je.

– Albert Einstein

Nepřipadej si osamělý,

je v tobě celý vesmír.

– Rúmí

Před třemi lety...

Jasné světlo je oslepující. Větrací průduchy jsou příliš malé a příliš vysoko na stěnách obložených kovem. Jsem zoufalá, zvedá se mi žaludek, ale nutím se pokračovat. Snažím se, aby to bylo lepší. Vzduch je vydýchaný a horký, okna vedou na východ. Nemám nic k jídlu.

Černá káva z převrženého šálku se rozlévá kolem talíře s bagely, mističkami s krémovým sýrem a máslem. Kamenný povrch pultu je postříkaný červenou. Stéká, odkapává přes hranu. Na ušmudlanou, lepkavou podlahu.

„Ach bože, ach bože...!“

Jsem rozrušená a točí se mi hlava jako těsně před omdlením. Chňapu po dalších papírových utěrkách. Vnímám svou zjevnou zranitelnost. Dokonce i v té panice. Stejné jako ty předchozí. Kdybych tak dávala pozor. Kdybych tak vzala v úvahu datum. Čas. Roční období. Nadmořskou výšku. Zeměpisnou šířku a výšku vzhledem k rovníku. Střešní okno. Okna. Počasí.

Žádná rovnice. Žádný algoritmus, který by předpověděl, co očekávat, až se vynořím ze svých dnů zbavených smyslového vnímání. Abych byla ochotná, přátelská. Bez ohledu na to, co po mně kdo bude chtít. Nebo kdy. Nebo jak se budu cítit.

Jsem tu, abych sloužila. Není třeba hrozit obvyklým trestem. Zostuzení, degradace, tvrdá dřina, uvěznění.

„Ach bože, ach bože, prosím, pospěš si...“

00:00:00:00:0

Na hodinách na stěně odklikne další minuta. Strčit chomáč zkrvavených papírových utěrek do koše. Rozhlédnout se po tom krvavém svinčíku.

Neviděla jsem, jak se to blíží, když jsem se sem dostavila pro své zařazení... Před jednadvaceti minutami přesně... Sleduju každou další vteřinu na digitálním displeji, zeleně svítí mezi americkou vlajkou a vlajkou Space Command v naleštěných dřevěných stojáncích... Zatěkám očima kolem, do dřezu odkapává voda.

Čtyři minuty od chvíle, co jsem poslala esemesku. Dick už jde. Je na cestě.

„Pospěš si, pospěš si, ach bože...!“

V uších mi buší krev. Všechno ještě zhoršuju, jak se to pokouším uklidit. Utěrkou ovázanou kolem pravé ruky prosakuje krev, tisknu ji k sobě jako poraněné křídlo. Potím se, třesu se, zuby mi cvakají.

„Ach bože, ach bože...“

Nejjednodušší ze všech úkolů. Nic, nad čím by bylo třeba přemýšlet.

Hlupák.

Služba, která nevyžadovala speciální postavení, přípravu či výcvik. Sotva nějaké promyšlení předem. S radostí. Polichocená. Ani jsem nezaváhala, abych vyhověla. Vlastně jsem se sama nabídla.

Hlupák!

Žádný dobrý skutek neprojde bez trestu. Ani dobrý úmysl. Ty nejlepší úmysly vás jenom zaženou do problémů. Jenomže jsem je neviděla přicházet. Za zavřenými dveřmi čekám a naslouchám, jestli už se blíží Dick.

Uklízela jsem to, čemu jsem mohla předejít, kdybych nebyla v režimu spánku. Nepleťte si to s nouzovým stavem. V tom jsem nebyla.

1

3. prosince 2019

Výzkumné centrum NASA LANGLEY

HAMPTON, VIRGINIA

Nedokážu s jistotou říct, kdy se tenhle století starý tunel zapečetil jako hrobka.

Nejspíš přibližně ve stejné době, kdy se začal objevovat na mapě rozvodných sítí jako nepopsatelné cosi, co nikdo nikdy neviděl. V jednu chvíli ta část tunelu, nacpaná vysokotlakými parními rozvody a další mechanikou, popisovaná jako 1111-A, získala kódové označení Žlutá ponorka.

„Nikdy veřejně nebo snad písemně,“ vysvětlovala jsem majoru policie NASA Fran Laceyové, nešťastně se za mnou šourající po strmých, šerých schodech. „Asi tak polovina nebo konec sedmdesátých let bude ta doba, kdy se to mohlo stát,“ dodala jsem, jako by poslouchala nebo jí na tom záleželo. „To je to, k čemu jsem dospěla, když jsem zohlednila data a trochu počítala.“

Naprosté mlčení bylo její odpovědí, stejné, jakého se mi už dostalo, otočila jsem se a podívala se na ni, abych se ujistila, že opravdu neodpovídá. Mohla jsem si to právě tak dobře užít, když už se to dělo. Až na to, že mě to netěšilo. Bylo mi za ni mizerně. Ale to neznamenalo, že bych ji chtěla šetřit. Ani v nejmenším.

„Jinými slovy v temných dobách, kdy jste se teprve začínali vynořovat,“ nikdy neodolám troše sarkasmu, když můžu. „A tenkrát dávno dokonce ani NASA neměla potuchy o tom, co nás čeká. Kdyby to věděli, neměli bychom ten problém, který byste podle mě měli vyřešit raději dříve než později.“

Znovu jsem se odmlčela, čekala jsem na odpověď, která nepřicházela. Naše chodidla pomalu našlapovala na betonové schody ohraničené nažluto natřenými ocelovými bezpečnostními lištami. Vždy jsme jich několik sešly a každou vteřinu či dvě se zastavovaly. Čím hlouběji jsme sestupovaly, tím teplejší a dusnější bylo ovzduší kolem. Spíš jako v parném létě než uprostřed zimy, obě jsme se potily a otíraly si krk a hrdlo.

„Řekla bych, že tohle můžeme přičíst na vrub nějakému ošuntělému ajťákovi nebo agentovi. Na každý pád fanouškovi Beatles, takže s největší pravděpodobností někdy po roce 1968,“ nalévala jsem do Fran dál informace, o které se v tuhle chvíli nezajímala ani v nejmenším.

Bez ustání jsem mlela v rytmu našeho sestupování. Žuch žuch našich kroků. Další pauza či dvě. Přerušované jejími přehnaně hlasitými vzdechy a kašláním. Nutilo mě to se otáčet a zjišťovat, že je ve stejném stavu, jako když jsem se naposledy dívala, obracela si mě jak na rožni, zahrávala si se mnou stejně, jako to dělala vždycky. Ale ve skutečnosti vlastně ne. Protože mi můžete věřit, když říkám, že nic z toho nebylo legrační pro legendárně obtížnou policajtku, proslulou tím, že se nebojí vůbec ničeho.

Fran byla naše setrvalá zápůjčka z policejního oddělení v Hamptonu, dohlížela na vyšetřování pro bezpečnostní služby Langley pro NASA. Nebo spíše to, co tvořily naše policejní síly složené z asi sedmdesáti neuniformovaných policistů a tuctu speciálních agentů zajišťujících bezpečnost a dodržování zákonů v kampusu. Navíc dohlíželi na spojené námořní, letecké a kriminalistické jednotky NASA a města Hampton. Plus naše mobilní zásahové týmy, útvar rychlého nasazení a SWAT.

Nemluvě o tom, že jsme poskytovali ochranu pro VIP, které sem přijížděly na návštěvu a spolupracovaly s vojenskou policií na základně leteckých sil v Langley, oddělené od našeho centra střeženými bránami a osm stop vysokým plotem zakončeným kotouči ostnatého drátu. Stačí říct, že Fran nebyla někdo, koho by člověk mohl zavrhovat, nerespektovat nebo podceňovat. To však neznamenalo, že bych jí něco usnadňovala tím, že bych jí projevovala nějakou empatii či sebemenší náznak toho, jak moc mě ve skutečnosti mrzí, že ji musím vláčet tímhle utrpením. Nebo jakýmkoli jiným. Jenže když jsem opravdu její partner ve vyšetřování a nejbližší spojenec a přítel, pak bych rozhodně na její problémy neměla upozorňovat. Bylo by to sobecké a nebezpečné. V nejhorším případě by to mohlo být i katastrofické.

„Budu brát tvou rouhavou znakovou řeč jako ano. Vedeš si dobře,“ zareagovala jsem na její dvojnásobně urážlivé gesto. Nemělo smysl reagovat osobně, když byla na maximum vystresovaná.

„Sklapni,“ dokázala zasípat. Díkybohu se dala její současná protivnost předvídat a z větší části neodpovídala tomu, jaká byla jindy.

Jenže velká úzkost bez ohledu na to, jak moc skrytá nebo tichá, málokdy někoho vede k tomu, aby byl vstřícnější nebo přívětivější. Hříva tmavých vlasů se jí lepila na mračící se obočí pod nakřivo nasazenou helmou, bezpečnostní brýle se jí neustále zamlžovaly. Oči upírala dolů na boty, jak sledovala každý svůj opatrný krok, když sestupovala po klaustrofobickém zaprášeném schodišti, kterému se v minulosti vyhýbala jako čert kříži. A kdyby záleželo na ní, pokračovala by v tom dál. Naštěstí to na ní nezáleželo. I když měla vyšší hodnost než já. Technicky vzato.

„Pokud vím, důvodem bylo samozřejmě jejich ikonické stejnojmenné album, které právě vyšlo,“ odpověděla jsem na otázku, kterou nepoložila. „Yellow Submarine. Všichni v ní žijeme, metafora pro vesmírnou loď Zemi, je to tak? Příhodné vzhledem k tomu, co je tam dole, jak brzy uvidíš,“ mlela jsem, jako bych neviděla její strach z jakýchkoli uzavřených prostor.

Včetně jeskyní, ortéz a sáder, podzemních drah, bezpečnostních pásů, pout, bunkrů, ponorek a ze všeho nejvíc tunelů, a samozřejmě jsem nebyla tak necitlivá. Ale pokud šlo o záležitosti kolem jejích fobií, měla jsem ji podporovat v jejich překonávání, ne v podněcování. Což znamenalo, že mě nepotěšilo, když mě odmítla doprovodit právě na téhle cestě, při níž jsem včera prováděla rutinní analýzu sítí uvnitř tunelu Žlutá ponorka. Velmi důležitý test. Vlastně, ve světle současných okolností, kritický, a Fran o ničem z toho nevěděla. Přestala mi odpovídat na esemesky a telefonáty na toto téma. Uhýbala a skrývala se. Obešla jsem se bez ní.

A potom, jak už to tak bývá se synchronicitou, mi senzory pohybu přetlakových komor 1111-A před přesně dvaadvaceti minutami vyslaly upozornění, čímž mi poskytly dokonalou příležitost dát Fran druhou šanci. Předložila jsem jí nabídku, kterou nemohla odmítnout, zvlášť před celým ředitelstvím Centra Langley a vysoce postavenými hosty, před ochrannou službou NASA a policejním šéfem hamptonské policie.

A ze všeho nejvíc před mým bývalým šéfem, generálem Dickem Melvillem, velitelem Vesmírných sil Spojených států amerických. Úzkostně jsem třela palcem pravé ruky o ukazováček. Vnímala jsem tu jizvu. Vzpomínala jsem, jak udělal to samé, když jsme se před několika hodinami setkali na brífinku a on mi potřásl rukou. Hledal na polštářku mého prstu tu památku starého poranění, prozkoumával tu vyvýšenou topografii jako stigmata. Tak letmo, že jsem si ani teď nebyla jistá, jestli to bylo úmyslné.

Ale cítila jsem se zkoumaná jako nikdy dřív, a generál navíc reagoval dost divně, když spustil alarm detektoru pohybu. A když říkám divně, myslím tím, že nereagoval vůbec. Jen tam seděl jak balvan, když jsem se mnohomluvně omlouvala a vysvětlovala před všemi, že Fran a já musíme reagovat okamžitě.

Ironie všech ironií, právě ta zranitelnost, za kterou jsem se modlila, měla možná problém. Bezpečnost Žluté ponorky byla možná narušena. Právě teď. Ve skutečném čase.

„Člověk by si skoro myslel, že jsi to naplánovala,“ podařilo se Fran do mě dloubnout před posluchači z celého Olympu.

Odplata za to, že neměla moc jiných možností, jen zachovat si svou tvář tím, že odpověděla otevřeně a obstojně na to, o čem se okamžitě a iracionálně rozhodla. V centru dění a naštvaná se jí do toho strašlivě nechtělo, i když to nedala najevo. No, smůla, ať se ukáže, že to byl falešný poplach, nebo ne, konečně byla po dlouhé době Fran na trase.

Právě se chystala zjistit, co přesně je uvnitř zazděné sekce tunelu táhnoucího se asi patnáct metrů pod budovami 1110 a 1111. Aspoň pro jednou si bude muset vzít k srdci má varování ohledně dvou nenápadných předválečných vládních zařízení na okraji kampusu, kde má NASA telekomunikace, vesmírné operace, elektromagnetické laboratoře. A ještě něco jiného.

A právě to „něco jiného“ musela plně a intuitivně pochopit, jinak nemohla přijmout, proč tohle odlehlé místo našeho kampusu prostě neznamená žádné riziko. Jenže pokud šlo o mě, bylo zranitelnější než všechna centra a zařízení NASA dohromady, když se k našim místním meteorologickým a geografickým podmínkám připojila ještě prchavá chemie našeho současného politického chaosu.

Fran potřebovala vědět, na co si má dávat pozor, když nechtěla třetí světovou válku. Protože já tady nejspíš nebudu, abych jí to pověděla. Když všechno půjde dobře, nebudu tu, abych to pověděla komukoliv.

00:00:00:00:0

A co dál? Kdo zabrání generálu Laudonovi změnit se v generála Sralbotku?

Fran by mohla utrpět panický záchvat a skončit na nosítkách, na kterých by ji hasiči ve fetální pozici transportovali po žebříku. Ne že bych měla kouzelnou hůlku nebo nějaký lektvar. Ale bylo mi jasné od začátku, že kdyby měla dekompenzovat, bude nejlepším lékem na ni bez ustání mluvit.

Zaplavit ji informacemi, odvrátit ji od toho, aby se nechala strhnout do víru paralyzujícího strachu. Vždycky to fungovalo jako zaklínadlo, kdykoliv nás práce zavedla do nepřátelského prostředí, což je většina.

„Mysli na to jako na červí díru vedoucí do...“

„Červí díra, špunt!“

„… jedno nebo druhé vedoucí do paralelního vesmíru, který se snaží ovládnout temná síla.“ Mohla bych klidně mluvit i mimozemšťansky. Ohlédla jsem se po ní. „Zvládáš to?“

„Přestaň se ptát!“ Lapala po dechu a byla několik kroků za mnou, každou uplynulou vteřinou překrvenější a nabručenější.

Ale nehodlala jsem ji nechat utéct ze scény. Dělala jsem, co jsem mohla, i když ji to štvalo, jak jsem se dál ujišťovala, jestli nehyperventiluje, nepřehřívá se, neupadá do anafylaktického šoku nebo bůhvíčeho. Považovala jsem za opravdový pokrok, že aspoň schody nezvládá jeden po druhém po zadku. Popravdě už jsem viděla, jak to dělá, když byla vyděšená do morku kostí.

V tuhle chvíli na tom nebyla tak zle. Ale neměla k tomu daleko, zírala přímo dolů na svoje boty s okovanými špičkami, nedívala se, kam jde. Bylo jí jedno, co a proč. Bylo jí jedno úplně všechno kromě toho, jak je vystresovaná. Následovala mě jeden roztřesený krok za druhým. Podle toho, jak se tvářila, by člověk myslel, že sestupujeme do Dantova pekla. Čím hlouběji jsme byly, tím pevněji svírala zábradlí.

Ty a ty tvoje fobie. Co se stane, až odejdu?

„Ach bože, ach bože...“ Neměla jsem v úmyslu nic z toho vyslovit nahlas. „Nezačínej s tím!“ Snažila se vytěsnit strmé schody, stěny se kolem ní svíraly.

„Nezačínám. Ale kdyby ano?“ Hlas se rozlehl ozvěnou, když jsem se zastavila. „Koukni, vím, jak tohle nenávidíš, Fran, ale je to pro tvoje vlastní zatracené dobro. A nehodlám tě jen tak pustit z háčku.“

„Víš, co si můžeš s tím svým háčkem.“ Popotáhla, oči vodnaté alergiemi, které na ni útočily, neschopná uvědomit si význam této chvíle.

A ne proto, že by byla přepracovaná nebo klaustrofobická, což oboje byla pravda. Problém byl v tom, že nechtěla čelit důvodu, proč tak trvám na podrobném poučení o tom, co jsem tady vedla. Nejenom budovu 1111, ale také podobu vědy a zajišťování bezpečnosti v tomto věku hybridů a spojů, kde se všechno stále víc proplétalo a motalo. Až na to, že ona nehodlala dávat pozor a já jsem to právě teď neměla v úmyslu.

Fran se nechtěla vyrovnávat s faktem, že jsem nikdy neměla v úmyslu zůstat tady trčet navěky. Nakonec to po mně bude muset převzít, bez ohledu na to, co si o tom bude myslet. Jak říká moje sestra Carme: „Realita se děje, Sesto.“ Až na to, že realita není to slovo, které používá.

A Sesta není publikovatelná, je to tajné něžné jméno pro mě vracející se do nekonečna, jak ráda říkám. Chytrý hybrid slova sestra a Callisto – naši rodiče z NASA pojmenovaly své holčičky, dvojčátka, po dvou měsících Jupitera. Ačkoliv Carme (vyslov karma ) se považuje spíš za nepravidelný satelit, můj jmenovec je druhý největší měsíc po Ganymedovi. Všichni mi říkají Calli. A Carme je Carme, pokud to někdo nevyslovuje nesprávně jako Carm. (Neplést si s charm, dovolte mi poznamenat, pro případ, že jste ještě neviděli mou buřičskou, ne tak úplně dokonalou hyperbolu).

Když jsme se sestrou byly naposledy, donutila mě přísahat, že jestli všechno vyjde tak, jak se očekává, nenechám naši NASA mámu ani tátu, ani Langley nebo Fran nebo kohokoliv jiného na holičkách. Od té doby dělám plány a starám se, o co můžu, protože statisticky jsou šance padesát na padesát, že můžeme být jak já, tak moje dvojče bojová pilotka kdykoliv povolány zpátky do Houstonu. Intuitivně nám dávám větší šance než jen to a mám podezření, že na Nový rok už budeme předvolány do Texasu.

Možná v té čtvrti na pobřeží, kterou jsme měly tak rády a kde jsme si vysnily, že budeme mít malý člun. Ani ne patnáct minut od Johnsonova vesmírného střediska, podle stavu dopravy. Ale to, co jsem si vždycky přála, nebylo nic, o čem bychom s Fran mohly snadno mluvit, když teď byla moje budoucnost na dosah. Co jsme ve skutečnosti nikdy neprobraly, bylo to, co bude dál.

Nechtěla uznat, že to, co mám v úmyslu, je reálné. Odmítala čelit tomu, co to znamená, kromě občasných výbuchů a uštěpačných poznámek o tom, jak mám nejspíš moc práce a jak jsem nervózní. Že si pořád na něco stěžuju, že jsem otravná. Úspěšný kapitální otrava, který neumí vypnout a nemá čas na přátele.

„… a pak se v roce 1975 americká vláda poprvé rozhodla použít k připojení počítačů k síti kabely s optickými vlákny.“ Můj komentář sílil, jak jsem jiným schodištěm sestupovala dolů. „Náhodou se to stalo v klasifikovaném zařízení v Colorado Springs. Horský komplex Cheyenne, moje poslední slušné zaměstnání, jak vždycky říkáš.“

Ještě před třemi lety jsem jako kapitánka vojenské policie byla pověřená kybernetickým vyšetřováním na místě, o kterém jsem uvažovala jako o severoamerické Bat Cave, v Cheyenne Mountains, vybudované nějakých šest tisíc metrů pod zemí, aby vydržela i výbuch atomové bomby. To ostatně vysvětluje, proč mám jednoznačný názor na to, zda je moudré použít podzemní výkop s přípojkami k vytvoření testovacího prostředí pro telekomunikace s optickými vlákny. Ale všechna ta rozhodnutí se udála kdysi, v těch krásných časech Beatles a studené války, dávno předtím, než jsem se narodila.

Jinak bych toho měla hodně co říct o možných rizicích o vytvoření kvantové klíčové distribuční sítě na takovém místě. A pak odtamtud táhnout kabely do srdce nedávno otevřeného superpočítačového komplexu Katherine G. Johnson Computational Research Facility, pojmenovaného po lidském počítači, ženě, která propočítávala z hlavy trajektorie pro první vesmírné lety.

Žádné ceremonie s přestřiháváním pásky ani něco z toho, co bylo ve zpravodajství, nenaznačovaly obrovský význam CRF. Kdyby bylo na mně, vyjmula bych z té směsi 1111-A Žlutou ponorku. Zakázala bych, aby byly do tohoto výkopu nebo do jakéhokoli jiného instalovány telekomunikační kabely, rozvodné skříně či jiné vybavení.

Ani v tom nejrozlítanějším dni bych neschválila linky nesoucí signály vysokorychlostních dat uvnitř stísněného podzemního prostoru sdíleného s hlodavci, plazy a směsicí mechaniků uvnitř i venku.

00:00:00:00:0

Sužovaná rozptylováním, ale vím, jak je vyblokovat. Všechno bude v pořádku, až na načasování.

Před několika minutami jsem byla konfrontována s tou nejhorší zprávou svého života. Měla jsem toho moc, tajila jsem, že je všechno vzhůru nohama, chtěla jsem zapomenout, jak jsem úplně jiná. Nezvyklá teď na slunce, měsíc, nebe venku před mou hlubokou kamennou katakombou. Trávila jsem nekonečné hodiny bez čerstvého vzduchu. Nikdy jsem nevídala okna, atria, kopule. Žádná místnost neměla vyhlídku na starou dobrou Zemi, po které jsem prahla. Jen umělé výstavy artefaktů a spousta počítačových obrazovek v podmínkách téměř úplné tmy.

Dělala jsem, jak mi nařídili, a připravovala jsem se přitom na vrcholnou misi. Abych zastavila nemyslitelné dřív, než myšlenka získá formu. Dny uplývaly v honu za rozvody tepla a jejich projevy. Všude jsem čenichala po signálech. A všechno vedlo k tomu, že jsem měla problémy s nožem, s dřevěnou rukojetí a dlouhým ostřím.

Byla jsem jako krtek, oči mi slzely, ve světle jsem špatně viděla. Uspěchaná a zmatená. Ustrašená a okradená. Zastižená bez varování, necítila jsem, když k tomu došlo. Krev všude, pobíhala jsem kolem, smyslů zbavená jako umírající savec, nějaký drobný podzemní tvor. Až na to, že jsem neumírala.

Zhrozená, vyděšená, ale ne smrtelně zraněná. Ne fyzicky. Snažila jsem se očistit, než někdo uvidí tu hloupost, co jsem provedla.

2

„Mohly bysme si s tím pospíšit, krucinál?“ hudrá Fran, bílou halenku uniformy má propocenou, heká a těžce oddechuje, když se zastavíme před prvními dveřmi druhé přechodové komory. „A mohla bys mě ušetřit té exkurze. Kriste, ty teda umíš mluvit.“

„Ne. To tě teda neušetřím.“ Sáhla jsem do své bundy a zaštrachala po šňůrce, co mi visí kolem krku.

K ní je připnuté pouzdro s mým odznakem, vytáhla jsem paměťovou kartu, okamžitě se mi vybavila má osobní identifikace. Jako bych ji měla vypálenou v mozku:

00010-080121101

Občas je moje paměť otravná, přivádí mě k šílenství. Skoro k takovému šílenství, k jakému mě teď přivádí Fran.

„Jen jsem se chtěla ujistit, že zvládáš tu rychlost, se kterou se tady vypořádáváme,“ pronesla jsem k ní rázně. „Ještě někdo kromě mě to všechno chce vědět. A co bude, když nebudu poblíž?“

„Přestaň mluvit, jako bys umírala.“

„Když už o tom mluvíme. Dýchej zhluboka a pomalu. Musíš se uklidnit, než se příliš vytočíš a praští to s tebou. Musíme se víc zaměřit na zvládání tohoto problému...“

„Uklidnit?“ přerušila mě posměšně. „Všimla sis, jaké je tady dole horko?“

„To počkej, jaké ještě bude.“ V matném světle sodíkové výbojky jsem přidržela kartu nad čtečkou připevněnou na žlutém ocelovém sloupku.

Čím víc jsme se blížily ke Žluté ponorce, tím teplejší a vlhčí byl vzduch. V osmdesátých letech byl aspoň vzduch saturovaný. Už jsem měla propocené spodní prádlo i ponožky. Pod helmou mě začínala bolet hlava, vlasová část hlavy svědila a jen málo věcí mě štvalo víc než ochranné brýle. Aspoň že byly jantarově zbarvené a upravené na míru pro střelnici. I tak ale, když jsem se podívala nahoru a dolů, mi sklouzly po zpoceném nose.

„Dobrá, tak stejný dril,“ oznámila jsem do ostrého cvaknutí uvolněného zámku. „Běž! Běž! Běž!“

Zatímco jsem pobízela Fran ke spěchu, otevírala jsem šedivé kovové dveře, které byly jako všechny ostatní tady označené žlutými pruhy a polepené výstrahami.

Žlutá, žlutá byla všude včetně záplavy slunečně zlatých nálepek upozorňujících na nebezpečí rozdrcených prstů a rukou, pokud pečlivě nezavřete jedny dveře před tím, než otevřete další.

A k dalším jásavým připomínkám toho, co všechno by vám mohlo ublížit, zmrzačit vás či zabít tady dole:

STÍSNĚNÝ PROSTOR

NEBEZPEČÍ AZBESTU

NEVSTUPUJTE BEZ PATŘIČNÉHO VÝCVIKU A VYBAVENÍ

NUTNOST ABSOLUTNÍHO „BUDDY“ SYSTÉMU

Ne že by si váš obvyklý buddy nebo nosič kdy přál ponořit se sám do podzemního betonového tunelu plného trubek pod vysokým tlakem obalených azbestem a vyhřátých na 218 stupňů Celsia, jinak 424 Fahrenheita. A stojaté vody a aktivních průsaků. Plus všelijaká poskakující a plazící se havěť, která miluje vlhká a teplá místa. Není to moc velká legrace, když trpíte tolika fobiemi, jako trpěla Fran.

Nebyla schopná si nasadit ani potápěčskou masku nebo se nechat vyšetřit na magnetické rezonanci, aby neměla pocit, že je pohřbená zaživa. A děsí se pavouků a hadů, jen z pomyšlení na to jí naskakovala husí kůže. Nebylo tedy divu, že od chvíle, kdy jsem ani ne před půl hodinou, v 18.38 východního času, dostala upozornění, na ni byl tak příšerný pohled. Zatímco jsem končila instruktáž, detektor pohybu zaznamenal závadu v jedné z přechodových komor vedoucích k tunelu Žlutá ponorka, což znamenalo, že senzor zachytil pohyb, který tam být neměl.

Nařídila jsem Fran, aby běžela do budovy 1195C, kde sídlí naše ochranka. Aby popadla helmy, bezpečnostní brýle, baterky, zpevněné boty a pak utíkala na parkoviště 1111, kde na ni budu čekat. Řekla jsem jí, že na ni budu čekat se vší parádou. Nebo, přesněji řečeno, se zapnutým přenosným spektrálním analyzátorem.

Myslela jsem, že než se objeví, prohlédnu celý obvod budovy přijímačem sotva větším než tranzistorové rádio, který odhalí devadesát devět procent všech elektronických signálů až do 12.4 gigahertzů. To v podstatě pokryje všechno od Holterova monitoru po navigaci a od lavinových sond po ponorkové a letecké komunikátory a televizní vysílače.

Doslova cokoliv od nízkého signálu po supervysokofrekvenční, který bych mohla považovat za problematický nebo nebezpečný, by vyčenichal můj šikovný analyzér, který mám u sebe nebo ve své dodávce, téměř kamkoliv se hnu. Je to můj proutek, můj klacek, kterým šťourám do věcí, a v reálném čase mi oznamoval, že všechny pohybové senzory fungují. Pracovaly nominálně a to mohlo, ale nemuselo být uklidňující. Nestála jsem o žádnou poruchu.

Ze všeho nejmíň jsem si přála nějakého vykuka, který mohl něco chystat. Musela jsem pořád myslet na včerejší hlášení o ukradeném odznaku. Údajná oběť pracovala v budově 1110, spojené s 1111 uzavřeným tunelem, který mi neustále dělal starosti. Ten případ se mi zdál podezřelý už v tu chvíli a teď moje obavy ještě vzrostly. Údajně ztracený odznak s bezpečnostní prověrkou na vysoké úrovni by mohl někoho dostat přes ty přechodové komory. A co hůř, než mohl být deaktivován, byla spousta času k tomu, aby byl použit po celém kampusu a rovněž k získání přístupu na základnu leteckých sil.

Ale připomínala jsem si, že vysvětlení může být i úplně nudné. Téměř vždycky bylo. A já jsem se dopustila té chyby, že jsem nahlas zauvažovala, jestli by tam dole mohli být netopýři. Třeba detektor spustilo něco jiného než vetřelec lidského rodu.

„Ach bože!“ Fran zběsile zatěkala očima kolem.

„Uklidni se. Nikdy v životě jsem neviděla netopýra a určitě ne v tomhle tunelu. Jen se pokouším přijít na to, co by mohlo způsobit to, že jeden detektor zaznamenal pohyb a ty ostatní ne. Leda by to nechodilo po dvou nohách. Možná po osmi nebo ještě víc. Nebo něco letícího, co se nějak dostalo dovnitř a ven. Nebo plazícího se, nejspíš.“

„Zavři klapačku, prosím!“

„Lepší to než nějaký chlápek s ukradeným odznakem.“

„Během pár minut to zrušíme.“

No, ne tak přesně, protože nemůžeme něco zrušit, pokud nevíme, že je po problému, připomenula jsem jí. A to nebudeme vědět během několika minut. Bude to trvat až příliš hodin. Ale chápala jsem, jak se na to dívá. Karta byla deaktivována před třiadvaceti hodinami, kolem páté odpoledne, což znamenalo, že nemohla fungovat, pokud by se s ní někdo teď pokoušel dostat přes vrata přechodové komory. Doufala jsem, že má pravdu, ale takzvaně ukradený odznak mě trápil dál.

„Tak na tři. Jedna, dva, tři, drž se stranou!“ Můj výkřik se ozvěnou odrazil od betonu.

Ruce a nohy stranou, zavřela jsem vrata za námi, aby bylo možné otevřít to, co bylo přímo před námi, uprostřed protější stěny plné skvrn od vody. Recyklovaný poklop ponorky, pravděpodobně inspirace pro kódové označení Žlutá ponorka, pocházel nejspíš z doby druhé světové války a byl natřený hořčicově žlutou barvou. Tuna oceli měla oválný tvar, měla silný protibombový kryt a vytáčecí zámek bankovního trezoru přímo z časů Bonnie a Clyda.

Jen několik určitých lidí včetně mě bylo oprávněno znát kombinaci. Velmi pravděpodobně to už brzy bude spolu se zranitelností 1111-A Franin problém. Protože v žádném případě nedokáže nic zkontrolovat, pokud se nevzchopí. A bůh ví, že jsem se jí pokoušela pomoct, dokud byl ještě čas.

00:00:00:00:0

„Falešný poplach, jaké překvapení, a neřekla jsem, já jsem to říkala.“ Nepochopila by to dost rychle. „Musel to být omyl, když detektor pohybu v první komoře nespustil, zatímco tenhle ano.“ Ukázala na dveře druhé komory, kterými jsme právě prošly.

Nevytáhla jsem znovu tu teorii s netopýrem. Ani nenavrhla, že to mohl být pták, duch nebo mimozemšťan. Určitě ne pavouk nebo had. Připomněla jsem Fran povšechně, že ve většině životních vzorců žádné „musí být“ neexistuje. Musí to vědět naprosto jasně, protože to ona mě učila od samého začátku, abych nikdy nepřestávala zpochybňovat. A ne proto, aby zabíjela čas. Nebo že by příliš spěchala.

Vždycky mě pobízela, abych využila každou chvilku, myslela a dávala pozor. Ale nedokázala právě teď uvést do praxe, co učila, teď nedosahovala své obvyklé vytrvalé podstaty.

„Je jasné, že tady dole nikdo není.“ Tvář s ostře řezanými rysy měla rudou, modré oči vykulené a vodnaté.

Postávala poblíž vrat, sledovala, jak projíždím dusný prostor svým vyhledávačem signálu. Sledovala jsem malou obrazovku, točila anténou jako kouzelnou hůlkou, slídila jsem po známce vysílání. Včetně mobilního telefonu, vysílačky a ze všeho nejvíc po senzorech naprogramovaných k upozornění na prudký pohyb spouštějící alarm.

Otáčela jsem se v pomalých kruzích a natahovala před sebe anténu, prohledávala jsem prostor v obloucích o 360 stupních. Na detektoru kryjícím žlutý poklop asi čtyři a půl metru před námi jsem nenašla nic atypického.

„Divné, divné, divné,“ mumlala jsem si.

„Cože?“ Fran se po mně nešťastně podívala, těžce oddychovala a otírala si obličej rukávem. „Vypadáš jako blázen.“ Tím po mně vždycky sekla, když jsem se takhle točila.

„Je zvláštní, že to byla jediná závada, na kterou jsem byla upozorněna během té schůzky.“ Přestala jsem se otáčet, dívala jsem se na kovové dveře za námi a přemýšlela nad tou zvláštností.

„Jak jsem říkala, nějaké selhání.“ Fran si rozepnula zip policejní bundy a posunula si pouzdro se zbraní Glock ráže.40 pro případ, že by ji potřebovala rychle vytáhnout.

Sama jsem nebyla ani ozbrojená, ani patřičně vybavená, až na boty s kovovou špičkou, které mi Fran donesla. Aspoň že ona na sobě měla uniformu místo kostýmu a vintage koženou leteckou bundu, která rozhodně nebyla určená do takových podmínek. Jenže já jsem byla uprostřed instruktáže, když se spustil poplach. Nebyl čas se převléknout, nebylo času nazbyt, když šlo o 1111-A. Zvlášť když jsme čelili vládou uzavřenému provozu. Když jsme čekali, kdy na náš poloostrov udeří silná sněhová bouře. Což vytvářelo dokonalé pozadí pro špionáž a sabotáž.

Asi o půlnoci odejde většina federálních zaměstnanců na nucenou dovolenou, pokud se politici nedohodnou na tom, o co tady kráčí. Centra NASA po celé zemi budou uzavřena, průměrný zaměstnanec nebude smět do zařízení vkročit, nebude mít přístup do kanceláří či k počítačům. Ale to se nebude týkat mě, u mě bude záležet na tom, ke které straně se v danou chvíli přikloním. Možná ze mě bude tajný polda. A možná ne. Možná se ze mě místo toho stane podivínský vědátor. Všechno to závisí na tom, co se bude dít kolem mě.

Můžu získat výjimku a mít na výběr, jehož nedosáhne ani běžný zaměstnanec NASA, vzhledem ke svým dvěma zaměstnáním a kancelářím v Langley. Jako zvláštní agent mám výjimečné donucovací pravomoci a odznak a samozřejmě právo nosit zbraň. Ale mám také magisterský titul z leteckého inženýrství a doktorský titul z kvantové mechaniky spolu s rozsáhlým výcvikem a zkušenostmi v dalších disciplínách. Ze všeho nejvíc zvládám kyber vyšetřování. Nerada bych, aby to znělo jako vychloubání, ale nejsem průměrná.

„To přesně si myslím i já,“ vyjela Fran netrpělivě. „Musíš otevřít první vrata, aby ses dostala k druhým, pokud tedy nejsi Houdini. Pokud se nespustil také detektor na tomhle poklopu, pak se zjevně nikdo nedostal dost blízko k tomu tvému supertajnému zákopu, či co to je.“

„Tunel. A skoro určitě se tam nikdo nedostal. Ale zatím to nevíme jistě.“ Vytáhla jsem z kapsy baterku. „A dál budu nervózní kvůli tomu načasování ztráty odznaku zrovna včera odpoledne. Vzhledem k tomu, že předpokládaná oběť bydlí hned vedle.“

„A já jsem nervózní, protože se začínám drbat a špatně se mi dýchá,“ upozornila mě Fran napůl hystericky. „Není tady dost kyslíku! Nestojím o zatracený astmatický záchvat!“

„Je tady spousta kyslíku a ty nemusíš dostat záchvat.“ Posvítila jsem baterkou na nenatřené betonové stěny, podlahu a strop.

Zkontrolovat, co je kolem, pro tu chabou pravděpodobnost, že by poplach byl opravdový a někdo neoprávněný sem opravdu vstoupil. Hledat něco z toho, o čem jsem uvažovala jako o low-tech důkazech, jako třeba nedopalky od cigaret. Otisky bot nebo jiné vzorce přenesené na povrchy. Vytržený vlas. Ztracený knoflík. Něco, co vypadlo z kapsy. Chyba z nedbalosti.

„Co tě to popadlo?“ Franino podráždění každou chvíli vybublá na povrch. „Tohle je pitomost, copak to nevidíš? Trousit všechny tyhle morbidní bomby o tom, že tu nebudeš, a všechny další nesmysly.“

„Můj návrat domů do Langley nikdy neměl být navždycky.“ Pronesla jsem to laskavým tónem, věděla jsem, že pravda ve skutečnosti může bolet. „Jsem tu a nejsem, moje ambice, srdce i duše jsou jinde. A ty jsi to vždycky věděla.“

„Tahat mě sem dolů bez jakéhokoli důvodu.“ Nehodlala mě poslouchat. „Jako by nás snad hackovala Severní Korea.“

„Kdyby tohle mělo padnout, ať už by šlo o stát, nebo o jednotlivce, nechtěla bys, aby se to stalo, když máš službu. Což je důvod, proč jsem se ti to všechno pokoušela ukázat už dřív, naposledy včera, ale zbytečně.“ Poodešla jsem od ní a dál se držela u vrat. „Až se do toho pustíš, třeba když se bude blížit velká bouře nebo když spustí alarm – nebo oboje – pochopíš, proč by ti na tom mělo záležet. A pokud sem dolů nehodláš chodit sama, budeš muset najít někoho, kdo to zvládne.“

Dělala jsem, co jsem mohla, aby pochopila, že dost brzy bude všechno, co se děje v kyberprostoru v Langley, jenom na ní.

„Že se někdo nabourá do čeho?“ Už skoro křičela z plných plic. „Do rozvodu páry?“

Ta sarkastická otázka si nezasluhovala odpověď, zaměřila jsem svou pozornost na poklop, dávala jsem pozor, kam šlapu. Posunula jsem se blíž k tomu, co Fran považovala za příšeru ve skříni nebo pod postelí, byla jsem si jistá, že udělá téměř cokoliv, jen aby se vyhnula tomu, že by kontrolovala tento nebo jakýkoli jiný tunel. Udělala by cokoli, aby do nějakého nemusela vkročit, a dařilo se to jí už od Štědrého dne před třemi lety.

Od té doby nedělala spoustu věcí, nejspíš toho o ní nikdo nevěděl víc než já. Nikdo nebyl obeznámenější s jejím současným zoufalstvím ani s jejími skutečnými pocity. Ale kdybych respektovala všechny její fobie, nemohla by dělat svou práci. Už teď by o ni přišla, což byla ironie. Její obranou bylo házet to všechno na mě, jako bych to byla já, kdo se ji snaží podrazit, i když jsem jí pomáhala.

„… od té doby, co ses vrátila z Houstonu, vyvádíš kvůli všemu,“ kázala mi, bodala ukazováčkem do horkého, zatuchlého vzduchu. „Jako by se svět měl přestat točit, když ty jednoho dne nevkročíš na ten podělanej Měsíc.“

Ano, moc ráda bych tam jednou vkročila, neobtěžovala jsem se odpovědět. Ale ráda bych se podívala i na jiné destinace, třeba na Mars. Sedla jsem si na bobek před žlutě natřeným poklopem a zapnula analyzér do tašky s vybavením.

„No, znáš můj postoj vůči tomu, co nemůžu kontrolovat,“ odpověděla jsem. „Víš, co se říká: que será, será.“

„Jo, co se má stát, se stane, blbost. Od těch pohovorů je z tebe raneček nervů.“ Nehodlala ušetřit moje city, nebo snad být aspoň zdvořilá.

Prostě rub toho, když někoho znáte většinu svého života.

3

Fran táhlo na padesát, ale vypadala mladší a v lepší kondici, než si zasloužila. Vždycky mi to přišlo nefér. Zvlášť vzhledem k tomu, jak jsem bývala posedlá kaloriemi a cvičením.

Fran mohla beztrestně jíst, na co měla chuť, a v pití měla výdrž jako málokdo. S cvičením se neobtěžovala. Ke štíhlé postavě podle ní stačila základní práce doma a na zahradě. Naposledy když jsem ji tady v areálu univerzity vytáhla do posilovny, dostala kopřivku a prohlásila, že má alergii na sport.

Navzdory tomu neměla na těle ani gram tuku. Postavou připomínala přístavního dělníka (s nímž by si nezadala ani ve fyzické síle). S oblibou jsem jí připomínala, že by mohla být moje matka. Jenomže Fran se nechovala rozumně ani mateřsky – spíš připomínala drsnou a panovačnou tetu. Jako správná zarytá policajtka o sobě prohlašovala, že je, jaká je, a jiná být neumí.

Ber, nebo nech být. Některé věci jsou zakořeněné a prostě se nezmění, o tom mě nikdo nemusí přesvědčovat. Fran byla zářným příkladem jablka, které nepadá daleko od stromu: její otec byl velitel jednotky rychlého nasazení v Hamptonu. A jeho otec zase proslulý vyšetřovatel u státní policie ve Virginii. Ale i bez ohledu na tuhle rodinnou tradici budila Fran respekt. Zvlášť v době, kdy hamptonská policie a obranné složky NASA uzavřely strategické partnerství. Spolu s Carme jsem tenkrát zrovna nastupovala na vysokou školu.

Od té doby má Fran pravomoce na našem území a zvláštní agenti NASA – jako třeba já – mají pravomoce v Hamptonu. Je to praktické, protože v areálu výzkumného centra NASA stejně nikdo nebydlí a Hamptonem se projíždí, ať už člověk jede kamkoli. A co kdybych cestou do práce nebo z práce byla svědkem trestného činu? Tohle dřív představovalo skutečný problém. Člověk mohl jít po ulici v uniformě, s odznakem a zbraní, ale když se stal svědkem přepadení banky, neměl větší kompetence než běžný občan.

Tohle strategické partnerství je opravdu geniální. Dokonalá synergie. Naše dvě instituce spojily síly a sdílejí techniku, zbraně, vybavení i vozidla. Ale hlavně kvalitní lidi, kteří mají co nabídnout – s Fran v čele. Nebýt té nešťastné události, když byly Eastonovi tři, určitě by se na Hampton vrátila na plný úvazek.

Dost možná už by touhle dobou byla velitelkou. Jenže místo toho se zasekla na místě a teď už nejspíš ani neví, kam měla namířeno. O svém problému téměř s nikým nemluví. Své předčasně vyspělé dítě vychovává s manželem, se kterým se neustále rozcházejí a zase se k sobě vracejí. Tommy za to nemůže, jen tak mimochodem. Není mi moc jasné, proč s ní pořád zůstává. Ve srovnání s ní vypadám jako nekomplikovaná osoba. Ve svých osmadvaceti jsem svobodná a bezdětná. Poslední tři roky žiju doma – tedy od té doby, co jsem z letectva odešla do NASA.

Mojí specialitou jsou letecká bezpečnost a kontrolní systémy. Když sundám uniformu, běžný den se mi točí kolem nejrůznějších činností, které pro většinu policejních vyšetřovatelů nejsou úplně typické a Fran připadají vyloženě skličující. Například psaní algoritmů pro letecké simulátory, testování dronů nebo provádění pokusů s mými věrnými figurínami pro nárazové testy na odpalovací rampě.

Anebo testování výzkumné kosmické lodi v jedné z našich radiofrekvenčních laboratoří nebo bezodrazových komor – před tím, než do Sluneční soustavy vyšleme další Cassini. Není až tak neobvyklé, aby zaměstnanci NASA měli na starost různé úkoly v rámci různých divizí nebo v soukromém sektoru. Já například pracuju na plný úvazek jako zkušební pilotka a u obranných složek NASA, kde se zabývám kyberbezpečností. Tím se dostáváme k tomu, proč se teď krčím před poklopem ponorky v betonové přetlakové komoře pod hladinou moře.

„Možná za ten falešný poplach může vlhkost.“ Fran se přesunula za mě, aby viděla, co dělám. Přitom ale nespouštěla oči z vrat, kterými jsme před pár minutami přišly.

„To sotva.“ Podívala jsem se nahoru na reflexní infračervený snímač, umístěný v rohu vedle poklopu pokrytého tlustou vrstvou žluté barvy a tenkou vrstvičkou rzi.

Stejně jako u ostatních přístrojů i tady byl pyroelektrický snímač bezpečně umístěný za sklem a chráněný bytelným voděodolným krytem, který nevypadal ani v nejmenším poničeně.

„Všechno vypadá úplně stejně, jako když jsem tu byla včera,“ poznamenala jsem. „Když jsem prováděla analýzu systémů tady v 1111-A. Kterou jsi jako obvykle bojkotovala. Ale nezapomínejme, že hned potom jsem šla vedle do 1110 řešit stížnost ohledně údajné krádeže služebního odznaku. Nevěřím tomu, že by to byla náhoda. Koneckonců sama víš, co si myslím o takzvaných náhodách.“

„Nechápu, kam tím míříš.“

„Mířím k tomu, že bychom se měly soustředit na tunel mezi 1110 a 1111. A ty to chápeš až moc dobře. Jenom to nechceš vidět.“

„Co nechci vidět? Spustil se falešný poplach, nejspíš proto, že na desce s plošnými spoji se vysrážela voda a některé ze součástek zrezivěly,“ namítla Fran. Zjevně své verzi zoufale chtěla věřit. „Nemohlo to být tím?“

„Ne. Protože, jak říkám, teď funguje. Analyzátor zachycuje signál ze všech senzorů naprosto bez problémů a nic neobvyklého nezaznamenal. Kdyby se detektor pohybu porouchal, dostala bych upozornění, že senzor nefunguje.“

Jenže místo upozornění se ozval tón ohlašující mimořádnou událost. Podobným zvukem mě telefon informoval o meteorologických výstrahách, únosech dětí, masových vraždách a případech těžkého ublížení na zdraví. Tón ohlašující mimořádnou událost se ozval přesně ve chvíli, kdy jsem končila prezentaci na ústředním ředitelství. Takže jsem měla solidní publikum, když jsem se dozvěděla, že se někdo nepovolaný nejspíš dostal do podsvětí, kde NASA skrývá strašlivé kvantum.

Poklop Žluté ponorky představuje potenciální vstup do srdce naší vlády a ještě dál. Neuplyne jediný den, aby mi tahle děsivá představa neprolétla hlavou.

Jenže v dobách, jako je tato, je naše kyberbezpečnost v největším ohrožení. A každý protivník hodný toho jména to moc dobře ví.

Jestli jsem se jako vojenská vyšetřovatelka v Colorado Springs něco naučila, tak to, že si nikdy nesmím vytvářet domněnky. Nebo přeskakovat předepsané kroky. Nebo ve spěchu odbýt ohledání místa činu či důkladný výslech. Použité nitrilové rukavice jsem si nacpala do kapsy a vytáhla jsem nové. Nezdálo se mi sice pravděpodobné, že by mohlo dojít na zkoumání DNA, ale opatrnosti není nikdy nazbyt.

Protáhla jsem si prsty, jako když se zkušený zloděj rozcvičuje před tím, než vykrade trezor. Pak jsem soustředěně vytočila kód na číselníku. Neměla jsem ho nikde napsaný. Kódy a kombinace, po kterých ostatním nic není, si nikdy nezapisuju. Od toho je hlava. Otočila jsem velkým mosazným kolem a ocelové šrouby, tlusté jako vodovodní potrubí, se pomalu daly do pohybu. Opatrně jsem nadzvedla masivní dveře a dávala jsem při tom pozor, abych se nerozmáčkla mezi okenním křídlem a zdí.

Naskytl se mi pohled do pekelného chřtánu, nerovnoměrně osvětleného a žhavého jako pec. Ovanul mě horký vzduch. A musela jsem se přikrčit, abych ten nápor dusivého vedra a vlhkosti přežila.

„Tak jdeme,“ kývla jsem na Fran a napřáhla jsem k ní ruku, abych jí pomohla. „Opatrně.“ Ukázala jsem na mazlavý potůček, který si klestil křivolakou cestičku mezi trubkami obalenými azbestem, stabilizátory, ventilátory a výměníky tepla.

„Kristepane!“ zanaříkala Fran. Cítila jsem, jak mě horko bodá do kůže a rozpálený vzduch mi zaplňuje plíce.

„Nepotřebuju jít moc daleko, určitě tu nebudeme dlouho,“ řekla jsem, abych ji trochu uklidnila. „Jen se chci mrknout na jedno místo. Tam, co jsme se včera připojily.“

Platí běžná praxe, že v nouzové situaci jako vichřice nebo hurikán se pomocí satelitu připojujeme k našemu sesterskému výzkumnému centru v Silicon Valley. Mají tam kvantovou distribuci klíče a kvantový počítač. Tohle propojení funguje jako pojistka pro případ, že by nás odfoukla vichřice nebo že bychom skončili pod vodou.

Ale zároveň jsou kvůli tomu telekomunikační systémy NASA méně bezpečné. Jak s Carme s oblibou říkáme, čím víc článků řetězu, tím větší pravděpodobnost, že se řetěz přetrhne. Čím víc vchodů vede do domu, tím spíš se do něj dostane nezvaný host.

00:00:00:00:0

„Zůstaň tady u poklopu. Musí zůstat otevřený. A ať se děje cokoli, nesmíš ho ztratit z dohledu,“ instruovala jsem Fran, která stejně nevypadala, že by se chtěla někam vzdalovat. „Nerada bych, abychom tu uvízly.“

„Ježíši…“ zaúpěla.

„Neboj se, každých sedmdesát metrů je nouzový telefon.“

„Každých sedmdesát metrů?“ opáčila. „To je moc daleko.“

„Buď v klidu. Není pravděpodobné, že tu zůstaneme trčet a budeme se muset uchýlit ke kanibalismu.“

„Cože?“ zalapala Fran po dechu.

Ale nic, odsekla jsem v duchu. Začala jsem si klestit cestu mezi betonem, ze kterého kapala voda, a ohromnými kusy rezavého kovu. Všechno vypadalo naprosto standardně, jak v NASA rádi říkáme. Nic, co by vybočovalo z normálu, říkala jsem si, když jsem opatrně našlapovala mezi blátivými kalužemi. Dávala jsem dobrý pozor, abych nezavadila o mohutné parní potrubí, obalené roztřepeným stříbřitým azbestem. Okolní teplotu jsem odhadovala na 46 stupňů Celsia čili 115 stupňů Fahrenheita – a kdyby vlhkost ještě o něco stoupla, začalo by pršet.

V tu chvíli už jsem cítila, že se přehřívám. Tep se mi zrychloval, ale koženou bundu, kterou jsem měla na sobě, jsem si nesundala ani nerozepnula. Chtěla jsem být chráněná před případným opařením. Ruce jsem si ze stejného důvodu dala do kapes a v duchu jsem si gratulovala k ochranné přilbě, kterou jsem si prozíravě nasadila. Nebýt jí, srážka s kolenem trubky, které jsem právě přehlédla, by asi nedopadla nejlíp.

„Hlavně nechoď nikam daleko! Já tě zachraňovat nebudu!“ zakřičela na mě Fran od poklopu. „Ježíšku na křížku, to je hic! Co tam, sakra, hledáš?“

„Až tady skončím, tak ti všechno vysvětlím,“ houkla jsem na ni, i když to nebyla tak docela pravda. Všechno jsem jí říct nemohla.

Pokračovala jsem ve zkoumání betonového stropu ověšeného černými kabely a spletí umělohmotných a kovových hadic. Každou chvíli jsem do něčeho narazila helmou. Sledovala jsem potrubí z pokovené oceli, novější než zbytek trubek. Vedlo mě jako cesta dlážděná žlutými cihlami do Smaragdového města, kde žije Čaroděj ze země Oz. „Už jsem skoro tam!“ houkla jsem na Fran.

„Tak upaluj, než budu mít úpal!“ zakřičela Fran.

Vyhnula jsem se několika dalším klubkům kabelů a překročila jsem mrtvou myš, ležící kousek od kaluže podzemní vody. Voda se řinula z měděné trubky, která byla zahnědlá jako ohmataná mince. Počítala jsem, kolik světel jsem minula. Zatím dvě a před sebou už jsem viděla třetí. Pod ním jsem se včera připravovala na bouřku a další kritické události, které nás čekaly a které mi několik posledních měsíců nedávaly spát.

Ještě než přišly problémy s počasím a s překážkami ze strany vlády, snažila jsem se svým nadřízeným vysvětlit, že si koledujeme o kybernetický útok, pokud si nedáme pozor. Proto jsem tu taky včera strávila takovou spoustu hodin – samozřejmě s přestávkami, protože v tom horku se nedá vydržet dlouho – a prováděla systémovou analýzu optického distribučního boxu 001.

ODB-1, jak mu říkáme my zasvěcení, je uzel, který nás od včerejška spojuje se superpočítačem v Silicon Valley. Díky němu máme zálohu pro případ nouze. Protože astronauti potřebují fungovat bez ohledu na uzavření provozu státních institucí. Potřebují dostávat zásoby a provádět naplánované výstupy do vesmíru, počínaje tím zítřejším, který se má konat ve dvě hodiny v noci. Za méně než deset hodin začnou dva američtí astronauti v rámci přísně utajeného vědeckého experimentu instalovat kvantový stroj.

V rámci výstupu do vesmíru připevní tenhle uzel ke vzdálené platformě na vnější části Mezinárodní vesmírné stanice, kde probíhá kvantový výzkum. Mojí jedinou funkcí coby odborníka přes telerobotiku bude sedět vedle Rushe Delgata ve Středisku řízení vesmírných letů v Langley, až bude astronautům vysvětlovat, jak má instalace probíhat. Ale stejně mu v tu nekřesťanskou hodinu musím být k dispozici, kdyby potřeboval odbornou pomoc. Takže v ideálním případě bych teď netrčela tady.

Kdybych si mohla vybrat, rozhodně bych připojení kvantového uzlu na vesmírné stanici nenaplánovala na stejný den, kdy z ostrova Wallops ve Virginii startuje naše zásobovací loď. To jsou dvě zatraceně složité operace a obě nás staví do nesmírně zranitelné pozice, zvlášť když se odehrávají současně. Proto jsem teď v téhle podzemní chodbě. Nesmím dopustit, aby se někdo hrabal ve skříňce s ODB-1, umístěné na sloupu, vyrobené z bytelné nerezové oceli a velké jako hotelový minibar.

V drátěném regálu vedle ní je rozvodná deska, díky níž můžeme monitorovat telekomunikační síť NASA. A to znamená, že systémoví inženýři jako já tady pravidelně provádějí testy a ověřují správnost naměřených hodnot. Přesně to jsem tu dělala i včera, než jsem odsouhlasila připojení všech zásadních infrastruktur, jako jsou e-maily vedení a videa. Děsilo mě, jak se celý ten proces podobal tomu, když zapnete wifi, připojíte se k ní a doufáte, že se vám nikdo nenabourá do počítače. Opravdu by se nehodilo, aby někdo s nekalými úmysly přelstil naše zabezpečení a hesla.

Jenže v dnešní době není vyloučeno, že naše kybernetické zabezpečení prolomí dvanáctiletý kluk někde v Číně. S kvantovými počítači přichází mimo jiné nekonečné množství apokalyptických scénářů. Třeba že dítě školou povinné zničí naši planetu jako v nějaké počítačové hře. Samozřejmě doufám, že se to nestane. Od toho jsem tu já, aby se to nestalo. Pot mi stékal do očí a cítila jsem, že mi tělo začíná vysílat varovné signály. Věděla jsem, že brzy se přestanu potit a dostanu zimnici.

V ústech jsem měla sucho jako na Sahaře a oči mě pálily. Otočila jsem ochrannou krytku klávesnice OBD-1 (s prastarou pojistkou s kovovými tlačítky) a zadala jsem heslo. Zatím všechno vypadalo dobře. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tu úřadoval někdo nepovolaný. Jenže pak mi pohled padl na černé kapky, které nápadně připomínaly krev, zaschlé na tlustém parním potrubí po mé levé ruce. Tohle tu včera nebylo. Něčeho takového bych si určitě všimla.

Mám to v sobě. Morbidní hieroglyfy, jaké po sobě zanechávají násilné činy a tragické nehody, mi nikdy neuniknou. Ať už se jedná o letadla, testovací figuríny, nebo lidské bytosti. A tyhle krvavé cákance tu posledně prostě nebyly. Ať už se tu stalo cokoli, nejvíc mě znepokojovalo, jak se někdo bez mého vědomí dostal do blízkosti OBD-1. Pokud se k němu někdo chce přiblížit na méně než patnáct set metrů, musím k tomu dát své svolení. Dokonce i Rush mě vždy předem informoval, když se sem chystal. Vyhlédla jsem si na betonové podlaze suché místo a položila jsem na něj svůj transportní vak.

Začala jsem vytahovat ty nejzákladnější propriety potřebné k ohledání místa činu, které nosím vždycky u sebe. Vatové tampony. Lahvičku sterilní vody. Další rukavice, opět nitrilové, protože syntetický nitril je hypoalergenní a odolný proti vysokým teplotám. A samozřejmě taky chirurgické roušky, návleky na boty, odznaky, obálky a sáčky na uskladnění důkazního materiálu a podobně. Pro případy, kdy situace navíc vyžaduje speciální osvětlení, policejní pásku k označení místa činu, celty, chemické látky nebo fotoaparát, mám v kufru auta ještě jednu větší brašnu.

Nic z toho jsem teď ale nepotřebovala. Vyhrabala jsem z brašny permanentní popisovač a nálepky, které vypadaly jako miniaturní pravítka. Jednu z nich, již jsem chtěla použít jako měřítko na fotografie, jsem nadepsala dnešním datem a položila ji na trubku obalenou roztřepeným azbestem. Umístila jsem nálepku pod skvrnu, dost možná tvořenou krví. Doufala jsem přitom, že uvolněná izolace je od trubky dost daleko na to, aby potenciální DNA nebylo znehodnoceno horkem.

Při asi 190 stupních Celsia, to znamená 374 stupních Fahrenheita, je totiž po všem. Sundala jsem si rukavice a otřela jsem si mobil dezinfekčním ubrouskem. Pak jsem pořídila několik fotek a videí zachycujících načernalé odlupující se kapičky. Natáhla jsem si nové rukavice a začala jsem kapičky stírat. Špičky vatových tamponů se okamžitě zbarvily do tmavohnědé a nádechem červené. Barva krve, pomyslela jsem si, ale nahlas jsem nic neřekla.

„Co tam děláš?“ volala Fran, která stále seděla u otevřeného poklopu.

Neodpověděla jsem. Zavřela jsem tamponky do plastových obálek určených k uskladnění důkazního materiálu. Možná to žádný důkazní materiál není a jejich skladování se ukáže jako zbytečné. Asi jako když si zapisuju poznávací značky aut, jejichž řidiči se nechovají zrovna ukázkově. Ale člověk nikdy neví. Lepší si přidělat práci na pár minut než pak týdny litovat, že jste to neudělali.

Hotovo! Prošla jsem zpátky přetlakovou komorou a začala jsem šplhat klaustrofobní šachtou. Byl to strmý výstup, ale Fran se šachtou prohnala jako splašený kůň hledající bezpečí své stáje. Doslova proletěla zadními dveřmi do 1111 a pádila na parkoviště. Dost se vyprázdnilo za tu necelou hodinu, co jsme byly pryč.

„Uf, díkybohu za ty dary!“ vyhrkla Fran. Dech se jí srážel v obláčky páry.

„Možná si radši zapni bundu,“ pobídla jsem ji.

Bylo totiž dost chladno. 11 stupňů Fahrenheita. Tedy minus 11 stupňů Celsia, chcete-li. Minus 11,6667, abych byla přesná. A to já jsem. Přesná, až to bolí. Moje snaha nedávat to najevo bohužel vychází vniveč, stejně jako se marně pokouším maskovat svůj otravný zvyk všechno si okamžitě v duchu přepočítávat. Je to jedna z mých podivných libůstek, bez kterých bych se radši obešla. Jedna z mnoha. Carme by mohla vyprávět.

„Dávej pozor na cestu,“ radila jsem Fran. Od úst mi šla pára. Pohledem jsem pátrala po záludném lesku černého ledu, kterého jsem si předtím všimla. „Tady a tamhle,“ ukazovala jsem jí, čemu se vyhnout. „A ještě tamhle.“

„No výborně,“ zamumlala Fran. „Ještě se tu přerazím.“

Dělala, jako kdybych za všechny ústrky světa mohla já. Strčila jsem ruce do kapes; začínala jsem se třást zimou. Nechápala jsem, jak jsem ráno mohla vyrazit v klasické kožené bundě bez podšívky, místo abych si vzala péřový kabát. No dobře, chápala jsem to. Chtěla jsem, aby mi to na schůzce slušelo.

Generál Melville mě v téhle letecké bundě, jaká se nosila za druhé světové války, naposledy viděl, když jsem pracovala pod jeho velením v Colorado Springs. Myslela jsem si, že by to pro něj mohlo něco znamenat. Ovšem ve finále se o tom ani slovem nezmínil. Vždycky byl zdvořilý, ale neosobní. Přejela jsem si ukazováčkem po palci, po jizvě, která mi tam zůstala.

00:00:00:00:0

Honem schovávám důkazy, než se sem dostane Dick spolu s ostatními.

Zuřivě je zastrkávám, kam se dá, a odhazuju stranou, jako kdyby to bylo k něčemu dobré. Jako kdybych mohla skrýt tu hroznou chybu, které jsem se v nestřeženém okamžiku dopustila. Stopy krve jsou úplně všude; čím víc jsem se snažila je vyčistit, tím hůř to vypadalo. Jak jsem něco takového mohla dopustit?

„Já na rozdíl od tebe musím dávat pozor.“ Carme se napila piva. Seděly jsme spolu ve stodole; litovala jsem, že jsem jí něco říkala. „Stačí, abych se přestala soustředit na zlomek vteřiny, a odpálí mě to do vesmíru,“ pokračovala. Na ponku jsme měly rozložená čidla a ruční lasery a jen tak pro zábavu jsme se v nich vrtaly. „Možná už se konečně poučíš. Aspoň vidíš, co se stane, když se takhle zasníš a přestaneš vnímat svět kolem sebe.“

Ano, myslím, že jsem se poučila, odpověděla jsem jí v duchu. Rozhodně jsem neplánovala Carme, rodičům nebo komukoli jinému přiznat, že už sama sobě nevěřím jako dřív. Nešlo to, po tom, co jsem se nechala unést a dopustila jsem se takové nedbalosti. Carme měla pravdu. Stát se to jí, možná už by nežila.

4

Zapadající slunce doutnalo krvavě oranžovou na zimně holých stromech, osvěcovalo bývalý Výzkumný ústav přistání na Měsíci, který se v jeho záři výhrůžně tyčil proti vzdálenému horizontu.

Známější bylo jako odpalovací rampa, bylo třiasedmdesát metrů vysoké a sto dvacet dva metrů dlouhé a v těchto dnech se většinou využívalo k provádění nárazových testů nákladních letadel, bezpilotních vzdušných systémů (dronů), kosmických lodí a nejnověji i cestovních letadel. Před několika týdny to byla nejrůznější samořiditelná taxi a létající auta a návratová vesmírná kapsle, určená pro cestu na Měsíc a zpátky.

Pár drsných přistání. Další do vody. Každý scénář ještě víc stresující než ten předchozí, s nižšími prostředky a víc v sázce. To všechno říkám proto, že ten masivní červený a bílý rám ve tvaru A a okolní budovy poblíž odporně páchnoucí parní elektrárny jsou mým domovem mimo domov z mnoha důvodů. Nejmíň dvaceti, když budeme mluvit o mém věrném týmu polámaných a otlučených figurín pro crash testy, uložených v hangáru. Dožadujících se, abych se za nimi pravidelně stavovala. Jako by to byli mí pacienti nebo děti (ano, pojmenovala jsem je).

Vždycky se podívám, jestli něco nepotřebují. Přeprogramovat. Trochu doladit. Opravit bebí, když byly zkoušky až moc tvrdé. Nekonečně se piplat s jejich nejrůznějšími senzory, které mi podávají zprávy, jak by se našim pilotům, kosmonautům a jiným cestujícím vedlo, kdyby byli podobně vymrštěni a otloukáni. Sraženi k zemi nebo rozmáznuti o zeď po strmém vzletu v husté zástavbě ve městě jako Boston nebo New York. Nebo spláchnuti v oceánu po průletu atmosférou při návratu domů z Mezinárodní vesmírné stanice, z Měsíce hlubin vesmíru nebo – už brzy – z Marsu.

„Ježíši, já potřebuju pivo,“ vzdychla Fran, obě jsme v tu chvíli před sebe s pípnutím natahovaly klíče od auta.

Odemkla jsem auto a na dálku i nastartovala, pořád jsem si udržovala mírný odstup pro případ, že by auto mohlo vybuchnout.

„A ty mi ho taky, krucinál, koupíš, po tom, co jsi mě protáhla něčím takovým,“ zaláteřila, ale nemyslela to vážně.

„Žádné pití, ani jedno,“ připomněla jsem jí. „Pokud nedojde k nějakému zázraku, můžou nás povolávat až do půlnoci. Takže, hádej, kdo by tam musel jet? A já bych stejně musela kvůli té vesmírné procházce.“

„Jako obvykle jsi mě vytáhla z těch sraček.“

„Dobrá zpráva je, že se můžeme poflakovat po Středisku řízení letů, sledovat start, dívat se, jak Rusové mluví s kosmonauty…“

„Rakety pakety. A kolik jsem už za ty roky viděla startů a procházek po Měsíci? A koho zajímá žvanění s kosmonauty?“ dodala, nechtěla, abych mezi ně jednou také patřila, i když to neřekla nahlas.

Její černé tahoe stálo hned vedle mé služební policejní dodávky, bílého silverada s krytou zadní částí, vybaveného patřičnými sirénami, světly a neprorazitelnými pneumatikami. Na dveřích se skvěl modře vyvedený nápis Ochranná služba NASA a naše logo by klidně mohlo být mezi logy bezpečnostních a policejních složek jediné, které bych znala. Byla na něm planeta Země obíhající Měsíc a pás hvězd.

Ne že by bylo cokoliv normální na práci v Langleyho výzkumném centru, což bylo nejstarší z center NASA. Většina z nás o něm mluvila prostě jako o Langley. Neplést si s CIA, Central Intelligence Agency se sídlem v Langley ve Virginii, nějakých tři sta kilometrů severozápadně od poloostrova, o který se dělíme ještě se základnou leteckých sil. Mohli byste tvrdit, že Carme a já jsme byly stvořeny alchymií řek, potoků a oceánu a katalyzoval nás elixír aerodynamických třesků vojenských letounů. Vždycky jsme byly jednou nohou ve vodě a druhou na obloze a snažily jsme se dosáhnout na Měsíc a ještě dál.

Když jsme dospívaly, bylo naším rájem sedm set šedesát čtyři akrů označených vládních budov pospojovaných tunely tvořícími labyrint tajemných komnat, inkubátorů, laboratoří a testovacích ramp, kudy procházely legendy a obývali je géniové. Co pamatuju, toulaly jsme se se sestrou stejnými chodbami a hangáry, jako kdysi Amelia Earhartová, Charles Lindbergh a John Glenn.

Běžně jsme slýchaly očitá svědectví o tom, jak se tady Neil Armstrong, John Young, Buzz Aldrin a další smrti čelící průzkumníci učili pilotovat lunární modul nebo chodit po Měsíci. Všechno to začínalo právě tady ve Virginii, ne na Floridě nebo v Texasu. Právě tady na tomhle kusu půdy zřídila americká vláda v roce 1917 první laboratoř pro studování letů, Národní výbor pro letectví, National Advisory Committee for Aeronautics, NACA.

Tehdy v té zkratce nebylo žádné S, nic, co by znamenalo Vesmír/Space, ne v době, kdy jsme ještě ani neměli letiště nebo federální úřad pro letectví a Robert Goddard měl před sebou téměř celou dekádu, než odpálí první raketu na kapalné palivo. Dosáhnout hvězd se stalo naléhavou prioritou až roku 1957, kdy Rusko vyslalo do vesmíru první satelit v historii. O startu Sputniku slyšel celý svět, vesmírná rukavice byla hozena.

NACA se proměnila v National Aeronautics and Space Administration, Národní úřad pro letectví a vesmír, NASA, a byly zahájeny vesmírné závody. Samozřejmě, kdyby vás zajímal můj názor, dělo se to od prehistorických počátků našich dnů, jestli ne už dřív, a bude se to dít navždy. Protože právě ta látka, ze které jsme stvořeni, a to, co jsme, nás nutí plout vzduchem a jít pořád dál. Bez překážek, donekonečna, naše touha po nebi sahá dávno před pokusy, kdy Igor Sikorsky a bratři Wrightové vzlétli z pevné země a stoupali výš, točili se a téměř se zřítili. A tihle časní vynálezci ani nebyli první, kdo sestrojili takové vznosné stroje.

Leonardo da Vinci navrhoval kluzáky a helikoptéry připomínající létající stroje už v patnáctém století. A celou věčnost před ním se zběsile spřádaly a vyprávěly fantastické příběhy o vesmírných návštěvnících, kteří přistávali v ohnivých plamenech a odlétali v závanech vichřice, a o pošetilých smrtelnících s křídly vytvořenými z per slepených voskem, kteří se odvážili příliš blízko k slunci. Mýty a jiné pradávné texty včetně bible překypují ohromujícími sděleními a narážkami, ve kterých bychom možná našli vědecké klíče, kdyby se od nás nečekalo, že je budeme brát jako hotovou věc.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kvantum.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.