Přeložila Zdeňka Zvěřinová

Sue Monk Kidd: Kniha tužeb

Copyright © 2020 by Sue Monk Kidd, Inc.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2021

ISBN 978-80-249-4505-7

Pro mou dceru Ann s láskou

Jsem první i poslední

Jsem uctívaná i zavrhovaná

Jsem děvka i světice

Jsem žena i panna

Jsem matka i dcera

Jsem ona…

Nebojte se mé moci…

Jsem poznání svého jména

Jsem jméno zvuku i zvuk jména

HROM: DOKONALÁ MYSL

Klepejte na sebe jako na dveře

a neodchylujte se z vlastní přímé cesty,

protože pokud po ní půjdete, nemůžete se ztratit

a to, co v sobě otevřete, bude otevřeno.

TOMÁŠOVO EVANGELIUM

CIPORI

16–17 NAŠEHO LETOPOCTU

I.

Jsem Ana. Byla jsem ženou Ježíše, syna Josefa Nazaretského. Říkala jsem mu milovaný a on mi se smíchem přezdíval Malý hrom. Tvrdil, že zatímco spím, slyší ve mně burácení podobné hromobití, které se k nám neslo ze vzdáleného údolí potoka Nachal Cipori nebo až zpoza Jordánu. Nepochybuji o tom, že skutečně něco slyšel. Celý život ve mně vřely tužby, vzdouvaly se jako hudba a v noci pak lkaly a zpívaly. To, že můj muž na naší tenké slaměné rohoži sklonil srdce k mému a naslouchal, bylo projevem laskavosti, kterou jsem na něm milovala nejvíc. To, co slyšel, byl můj život, který naléhavě prosil o zrození.

II.

Moje vyprávění začíná, když mi bylo čtrnáct let. Jednoho večera za mnou přišla teta s oblým předmětem zabaleným v plátně a odvedla mě na rovnou střechu otcova velkolepého domu v Cipori.

Lezla jsem za ní nahoru po žebříku, pokukovala jsem po záhadném balíčku, který měla jako novorozeně uvázaný na zádech, a nedokázala jsem odhadnout, co v něm ukrývá. Dost nahlas si pobrukovala hebrejskou písničku o Jákobově žebříku, až jsem se bála, že ten zvuk pronikne úzkými okny domu a probudí matku. Zakázala nám, abychom spolu chodily na střechu, protože se bála, že by mi Jalta plnila hlavu troufalými myšlenkami.

Na rozdíl od matky – vlastně na rozdíl od každé ženy, kterou jsem znala – byla moje teta vzdělaná. Její mysl byla rozlehlým nezkrotným územím, které přesahovalo hranice. Zajímala se úplně o všechno. Z důvodů, o kterých nikdo nemluvil, k nám před čtyřmi měsíci přišla z Alexandrie. Vůbec jsem nevěděla, že otec má sestru, dokud se jednoho dne neobjevila oblečená v jednoduché neobarvené tunice, drobnou postavu hrdě vzpřímenou a z očí jí sršel vztek. Otec ani matka ji neobjali. Ubytovali ji v místnosti pro služebnictvo, z níž se vycházelo na horní nádvoří, a mou zvědavost zcela přehlíželi. I Jalta se mým otázkám vyhýbala. „Tvůj otec mě donutil přísahat, že o své minulosti nebudu mluvit. Byl by nejradši, kdyby sis myslela, že jsem spadla z nebe jako ptačí trus.“

Matka reptala, že Jalta má drzou pusu, a výjimečně jsme se na tom shodly. Tetina ústa byla nevyčerpatelnou studnicí vzrušujících a nepředvídatelných výroků. A právě to jsem na ní milovala nejvíc.

Dnes večer to nebylo poprvé, kdy jsme se po setmění vykradly na střechu, abychom unikly zvědavým uším. Teta, uvelebená pod hvězdami, mi vyprávěla o židovských dívkách v Alexandrii, které psaly na dřevěné destičky pokryté voskem, což byly vymoženosti, jaké jsem si skoro ani neuměla představit. Líčila mi příběhy židovských žen, které tam stojí v čele synagog, studují s filozofy, skládají básně a vlastní domy. Vyprávěla mi o egyptských královnách. Faraonkách. Významných bohyních.

Jestli Jákobův žebřík dosahoval až do nebe, ten náš se tam natáhl taky.

Jalta nežila déle než čtyři a půl desetiletí, ale ruce už začínala mít stařecky zdeformované. Pokožka na jejích tvářích vytvářela záhyby a pravé oko měla svěšené a ochablé. Navzdory tomu šplhala po příčkách mrštně jako elegantní pavouk. Pozorovala jsem ji, jak se přehoupla přes horní příčku na střechu, ačkoliv se jí mošna na zádech pohupovala ze strany na stranu.

Sedly jsme si na rohože z trávy naproti sobě. Byl první den měsíce tišri, ale studené podzimní deště ještě nepřišly. Měsíc svítil nad kopci jako ohýnek a bezmračné černé nebe bylo poseté řeřavými uhlíky. Městem se linula vůně chlebových placek a kouř ohňů používaných na vaření. Překypovala jsem zvědavostí, co Jalta schovává v mošně, ale mlčky se dívala do dálky, a tak mi nezbylo nic jiného než čekat.

Moje vlastní troufalost spočívala ukrytá ve vyřezávané truhle z cedrového dřeva v rohu mého pokoje – srolované papyry, pergameny a zbytky hedvábí s mými rukopisy. Měla jsem tam i rákosová pera, ostřicí nůž, cypřišovou tabulku na psaní, lahvičky s inkoustem, paletu ze slonoviny a několik vzácných barev, které mi otec přinesl z paláce. Teď už byly barvy většinou vybledlé, ale v den, kdy jsem nadzvedla víko, abych je tetě ukázala, zářivě svítily.

Stály jsme tam spolu, dívaly se na všechnu tu nádheru a ani jedna z nás nepromluvila.

Pak sáhla do truhly a vytáhla pergameny a svitky. Krátce před tím, než se k nám nastěhovala, jsem začala sepisovat osudy významných žen ze svatých knih. Když člověk poslouchal rabíny, pomyslel by si, že jedinými postavami v celé historii, které stály za zmínku, byli Abrahám, Izák, Jákob a Josef… David, Saul, Šalomoun… Mojžíš, Mojžíš, Mojžíš. Ale jakmile jsem byla konečně schopná přečíst si svaté knihy sama, zjistila jsem (hle!), že se v nich vyskytují i ženy.

Nejsmutnější ze všeho bylo, že měly zůstat přehlížené a zapomenuté. Přísahala jsem, že zaznamenám, co vykonaly, a budu opěvovat jejich úspěchy, ať už byly jakkoliv drobné. Stanu se kronikářkou ztracených příběhů. Přesně takovou smělostí matka opovrhovala.

V den, kdy jsem kvůli tetě otevřela truhlu, jsem dopsala vyprávění o Evě, Sáře, Rebece, Ráchel, Lee, Zilpě, Bilze a Ester. Mnoho dalších však na zapsání ještě čekalo – Júdit, Dína, Támar, Miriam, Debora, Rút, Hanna, Batšeba, Jezábel.

Napjatě, téměř se zatajeným dechem jsem pozorovala tetu, jak bedlivě si moje tvůrčí pokusy prohlíží.

„Přesně jak jsem si myslela,“ pronesla s rozzářeným výrazem. „Bůh tě nesmírně požehnal.“

Taková slova.

Až do té chvíle jsem si myslela, že jsem jen divná – hříčka přírody. Ztracená existence. Prokletá. Už dlouho jsem uměla číst a psát a měla jsem neobvyklou schopnost skládat slova do vět a zkoumat písemné styly i texty tak, že jsem pochopila hlubší smysl a udržela si v hlavě protichůdné představy, aniž bych podléhala vnitřnímu konfliktu.

Můj otec Matyáš, hlavní písař a poradce našeho tetrarchy Héróda Antipa, tvrdil, že moje nadání se hodí spíš pro proroky a mesiáše, tedy pro muže, kteří rozdělují moře, staví chrámy a na vrcholcích hor hovoří s Bohem, anebo pro kteréhokoliv běžného obřezaného muže v Galileji. Až když jsem se naučila hebrejsky a přemlouvala ho a žadonila, dovolil mi, abych si přečetla Tóru. Od osmi let jsem ho prosila, aby mě vzdělávali soukromí učitelé, žadonila jsem o svitkové rukopisy ke studiu, o papyry na psaní a o barvy, z nichž bych si namíchala vlastní inkousty, a často mi vyhověl – nevím, zda z posvátné bázně nebo ze slabosti lásky. Moje ctižádostivost ho uváděla do rozpaků, a když ji nedokázal potlačit, alespoň ji zlehčoval. Rád říkával, že jediným chlapcem v naší rodině je dívka.

Tak nezvladatelné dítě jako já vyžadovalo nějaké vysvětlení. Otec naznačil, že zatímco se Bůh zabýval tím, aby mě stvořil v matčině lůně, něco odvedlo jeho pozornost a omylem mě obdařil dary určenými pro nějakého chudého chlapce. Nevím, jestli si uvědomil, jak bylo vůči Bohu urážlivé obvinit ho z tak hrubé chyby.

Moje matka věřila, že vina je na straně Lilith, démona se sovími pařáty a ptačími křídly, který se živí zdechlinami a hledá novorozené děti, aby je zavraždil nebo v mém případě poskvrnil nepřirozenými sklony. Přišla jsem na svět během prudkého zimního lijáku. Stařeny, které obvykle pomáhaly při porodu, se neodvážily vyjít ven, ačkoliv pro ně můj vysoce postavený otec poslal. Takže moje pološílená matka usedla na porodní křeslo, aniž kdokoliv ulevil jejím bolestem nebo nás patřičnými modlitbami a amulety chránil před Lilith, a nakonec zůstalo na její služebné Šipře, aby mě vykoupala ve víně s vodou, solí a olivovým olejem, zabalila do deky a uložila do kolébky, kde mě pak Lilith našla.

Vyprávění rodičů mi proniklo hluboko do masa i kostí. Ani mě nenapadlo, že bych své schopnosti získala proto, že ta požehnání hodlal Bůh udělit mně. Aně, dívce s nezkrotnými černými vlnitými vlasy a očima v barvě dešťových mraků.

Z okolních střech se linuly hlasy, nářek dítěte a kozí mečení. Konečně Jalta sáhla do mošny na zádech a vytáhla lněné plátno. S rozzářenýma očima ho pomalu rozmotala a přitom po mně občas pokukovala.

Zvedla kulatou mramorovou misku, která svítila jako úplněk. „Přinesla jsem si ji z Alexandrie. Ráda bych, aby sis ji vzala.“

Když mi ji vložila do rukou, zachvěla jsem se. Přejela jsem dlaněmi po hladkém povrchu, širokém otvoru nádoby a jemných rýhách v kameni.

„Víš, co je to zaklínací miska?“ zeptala se mě.

Zavrtěla jsem hlavou. Věděla jsem jen, že to musí být něco mimořádně důležitého, velmi nebezpečného nebo úžasného, takže mi to nemohla ukázat nikde jinde než ve tmě na střeše.

„V Alexandrii se s nimi my, ženy, modlíme. Píšeme do nich své nejtajnější prosby. Takhle.“ Vsunula prst do nádoby a přejížděla s ním po stěnách ve spirále kolem dokola. „Pak si tu modlitbu každý den odříkáváme. A přitom miskou pomalu otáčíme, takže slova ožívají a stoupají k nebi.“

Upřeně jsem se na misku dívala a nezmohla jsem se na jediné slovo. Celá zářila a sálala z ní skrytá moc.

Jalta pokračovala: „Na dno nakreslíme svou podobiznu, abychom se ujistily, že Bůh ví, od koho ta žádost pochází.“

Pootevřela jsem rty. Určitě věděla, že by se žádný oddaný Žid nepodíval na obrázek lidské či zvířecí podobizny, natož aby ho sám vytvořil. Druhé přikázání to zapovídalo. Nezobrazíš si podobu ničeho živoucího jak na nebi, tak i na zemi nebo na moři.

„Musíš si do misky napsat vlastní modlitbu,“ sdělila mi teta. „Ale dej si pozor, co si přeješ, protože se to určitě splní.“

Dívala jsem se do dutiny nádoby, která mi na okamžik připadala jako nebeská klenba, hvězdná kupole převrácená vzhůru nohama.

Když jsem zvedla hlavu, Jalta na mě upírala oči. „Mužská velesvatyně obsahuje boží zákony, ale v té ženině jsou pouze tužby.“ Pak poklepala na plochou kost nad mým srdcem a pověřila mě úkolem, který v mé hrudi zažehl plamen. „Napiš si do své velesvatyně, co je tady uvnitř.“

Zvedla jsem ruku, dotkla se kosti, která pod tetiným úderem právě ožila, a rychle zamrkala, abych utišila bouři emocí.

Náš pravý Bůh bydlel ve velesvatyni jeruzalémského chrámu a já si byla jistá, že je hřích mluvit o tom, že podobné místo existuje i v lidech, natož naznačovat, že se v tužbách dívek, jako jsem já, skrývají náznaky božství. Přesto šlo o to nejkrásnější a nejhříšnější rouhání, jaké jsem kdy slyšela. Tu noc jsem z té extáze vůbec nemohla usnout.

Rám mé postele byl vyvýšený nad podlahu, podepřený bronzovými nožičkami a vystlaný karmínovo-žlutými poduškami, naplněnými slámou, peřím, koriandrem a mátou. Ještě dlouho po půlnoci jsem ležela na měkkém povrchu, v duchu si vymýšlela modlitbu a horečně se snažila vměstnat rozsáhlost toho, co cítím, do slov.

Vstala jsem před rozedněním, vyplížila se na balkon vyčnívající nad přízemí a bosa a bez lampy jsem se prokradla kolem pokojů, kde spali rodiče. Seběhla jsem po kamenných schodech a pod krytým sloupořadím se dostala až k přijímacímu sálu. Po špičkách jsem prošla horním nádvořím a přitom jsem našlapovala opatrně, jako bych kráčela po samých oblázcích, protože jsem se bála, že probudím sloužící, kteří spali poblíž.

Mikve, ve které jsme se koupali, abychom dodrželi zákony čistoty, byla uzavřená ve vlhké místnosti pod domem a přístupná pouze ze spodního nádvoří. Přidržovala jsem se stěn kolem schodiště, abych našla cestu dolů. Když zvuk tekoucí vody v potrubí zesílil a obklopilo mě šero, rozeznala jsem obrysy bazénu. Byla jsem zvyklá provádět rituální koupel ve tmě – chodila jsem do mikve od svého prvního krvácení, jak naše náboženství vyžadovalo, ale dělala jsem to v noci a v soukromí, protože jsem se zatím nepřiznala matce, že jsem se stala ženou. Už několik měsíců jsem zakopávala špinavé hadry do bylinkové zahrádky.

Tentokrát jsem však nepřišla do mikve z ženských důvodů, ale abych se připravila na psaní do své misky. Zaznamenat na dno modlitbu – to byla vážná a svatá věc. Samotné psaní probouzí v člověku sílu, často božskou, ale někdy neklidnou, která vstupuje do písmen a prostřednictvím inkoustu oživuje záhadnou moc. Copak požehnání na talismanu nechrání novorozeně a vyryté zaklínadlo nechrání hrob?

Svlékla jsem si župan, a ačkoliv bylo obvyklé vstupovat do vody ve spodním prádle, zůstala jsem na horním schodu úplně nahá. Přála jsem si nemít na sobě vůbec nic. Nechtěla jsem, aby mě od vody něco oddělovalo. Prosila jsem Boha, ať mě očistí natolik, aby moje modlitba vycházela pouze z ryzí mysli a čistého srdce. Potom jsem vkročila do mikve. Vklouzla jsem pod vodu jako ryba a se zalapáním po dechu se opět vynořila.

Když jsem se vrátila do pokoje, zahalila jsem se do čisté tuniky, zvedla zaklínací misku a psací potřeby a rozsvítila olejové lampy. Venku se vyjasňovalo a začínal nový den. Místnost zalilo kalné modré světlo. Moje srdce bylo jako přetékající pohár.

III.

Se zkříženýma nohama jsem seděla na podlaze a čerstvě naostřeným perem a černým inkoustem, který jsem si sama namíchala z popela z kamen, mízy stromů a vody, jsem kreslila do misky písmenka. Rok jsem hledala nejlepší kombinaci přísad, přesnou délku hoření dřeva a nejvhodnější pryskyřici, aby mi inkoust příliš nezhoustl, a opravdu jsem dosáhla toho, že se leskl jako onyx a lnul k mramoru, aniž se roztékal nebo dělal šmouhy. Místnost naplnil štiplavý kouřový pach inkoustu, až mě začalo pálit v nose a slzely mi oči. Vdechla jsem tu vůni jako kadidlo.

Měla jsem mnoho tajných přání, která bych mohla do misky napsat. Jet se podívat na místo v Egyptě, které teta nastínila v mé představivosti. Aby za námi domů přijel můj bratr. Aby se mnou Jalta zůstala až do konce života. Abych se časem vdala za muže, který mě bude milovat takovou, jaká jsem. Ale místo toho jsem napsala modlitbu, která spočívala nejhlouběji v mém srdci.

Každé písmeno v řečtině jsem vytvářela pomalými uctivými tahy, jako bych stavěla inkoustové svatyně, v nichž bude dlít Bůh. Psát do nádoby bylo mnohem obtížnější, než jsem si představovala, ale vytrvala jsem a zdobila písmo stylem, který byl jen a jen můj – směrem nahoru tenké čárky, dolů silné, věty zakončené spirálami nebo kudrlinkami a mezery mezi slovy vyplněné tečkami a ozdobnými kroužky.

Slyšela jsem, jak venku na nádvoří náš šestnáctiletý sloužící Lavi lisuje olivy, rytmické otáčení mlýnského kamene se odráželo ozvěnou od kamenné dlažby, a když utichlo, holub na střeše tiše vrkal pro celý svět. Ten pták mě povzbudil.

Slunce vzplálo a nebe vybledlo z růžovozlatého odstínu do bělostně zlatého. V domě se stále nic nehnulo. Jalta se jen málokdy budila před polednem, ale Šipra už měla přinést smažené placky a talíř s fíky a matka se měla objevit v mém pokoji, dychtivá mě sekýrovat. Měla se mračit na moje inkousty, kárat mě za to, že jsem přijala tak troufalý dárek, a obvinit Jaltu, že mi ho dala bez jejího svolení. Neuměla jsem si představit, co ji zdrželo, že mě ještě nepodrobila každodennímu útisku.

S jedním uchem nastraženým kvůli matce a druhým kvůli návratu bratra Jidáše jsem modlitbu skoro dopsala. Neviděli jsme ho už celé dny. Ve dvaceti bylo jeho povinností hledat si ženu a usadit se, ale raději doháněl otce k šílenství tím, že se bratříčkoval s radikály, kteří podněcovali proti Římu. Už předtím se zélóty odešel, ale nikdy na takhle dlouho. Každé ráno jsem doufala, že ho uslyším, jak hladový a unavený klopýtá vstupní halou a kaje se kvůli starostem, které nám způsobil. Jidáš však nikdy kajícný nebyl. A tentokrát se navíc zdálo, že je něco jinak. Všichni jsme to věděli, jen jsme o tom nemluvili nahlas. Matka se stejně jako já bála, že se konečně nadobro přidal k Šimonovi, synu Giory, nejzanícenějšímu fanatikovi ze všech. Říkalo se, že jeho muži přepadávají skupiny žoldáků Héróda Antipa a římských vojáků generála Vara a podřezávají jim krky. Také na cestě do Kány okrádali bohaté pocestné a brali jim peníze, aby je pak rozdali chudým, ale jejich hrdla nechali nedotčená.

Jidáš byl můj adoptivní bratr, syn matčiny sestřenice, ovšem povahou mi byl bližší než rodiče. Když vycítil, jak se v dospívání cítím opuštěná a osamocená, často mě brával s sebou na procházky po terasovitě uspořádaných kopcích za městem, kde jsme přelézali kamenné zídky oddělující pole a překvapovali dívky, které se tam v té době staraly o ovce nebo trhaly hroznové víno a olivy. Svahy byly plné jeskyní a my prozkoumávali jejich dutiny, volali svá jména do zejících otvorů a poslouchali hlasy, které nám odpovídaly.

Nevyhnutelně jsme si našli cestu k římskému akvaduktu, který do města přiváděl vodu, a tam jsme si udělali rituál spočívající v tom, že jsme házeli kameny na sloupy mezi oblouky. Jak jsme tak stáli ve stínu onoho mohutného římského zázraku – Jidášovi bylo šestnáct a mně deset –, poprvé mi pověděl o vzpouře v Cipori, kvůli níž přišel o rodiče. Římští vojáci zajali dva tisíce povstalců včetně jeho otce a ukřižovali je podél cest.

Jeho matku s ostatními obyvateli města prodali do otroctví. Teprve dvouletý Jidáš našel přístřeší v Káně, dokud si pro něj nepřijeli mí rodiče.

Podle zákona ho adoptovali, ale ačkoliv moje matka Jidáše zbožňovala, s mým otcem nikdy nevycházel. Můj bratr, stejně jako každý Žid milující Boha, pohrdal Héródem Antipem za jeho úmluvu s Římem a rozzuřilo ho, že se náš otec stal Antipovým nejbližším rádcem. Galilejští stále podněcovali vzpoury a hledali mesiáše, který je zbaví Říma, a otci připadl úkol radit Antipovi, jak je uchlácholit, a zároveň projevovat jejich utiskovateli loajalitu. Pro každého by to byl nevděčný úkol, ale pro našeho otce, jehož židovství se objevovalo a zase mizelo jako déšť, obzvlášť. Dodržoval sice šabat, ale velmi nedbale. Chodil do synagogy, avšak odcházel odtamtud dřív, než rabín přečetl Písmo svaté. Podnikal sice dlouhé poutě do Jeruzaléma na svátek Pesach a Sukot, ale zároveň se jich děsil. Dodržoval zákony týkající se jídla, ale do mikve vstupoval, jen když narazil na mrtvolu či na někoho s kožní vyrážkou nebo si sedl na židli, ze které právě vstala moje menstruující matka.

Dělala jsem si starosti o jeho bezpečí. Dnes ráno odešel do paláce v doprovodu dvou Antipových vojáků, idumejských žoldáků, jejichž přilby a meče se leskly na slunečním světle. Doprovázeli ho od minulého týdne, kdy na něj na ulici plivl jeden z fanatiků Šimona, syna Giory. Ta urážka vyvolala mezi otcem a Jidášem ošklivou hádku, během níž se jejich křik nesl ze vstupní haly až do místností v patře. Ještě téhož večera bratr zmizel.

Byla jsem tolik znepokojená myšlenkami na matku, otce i Jidáše, že jsem příliš přitlačila na pero a na dno misky stekla černá kapka inkoustu. Ochromená hrůzou jsem na ni zírala.

Opatrně jsem ji otřela hadříkem, ale ještě jsem to zhoršila, protože se utvořila ošklivá šedá skvrna. Zavřela jsem oči, abych se uklidnila. Nakonec jsem upřela pozornost zpátky k modlitbě a s plně soustředěnou myslí dopsala posledních několik slov.

Zamávala jsem nad inkoustem svazečkem peří, aby rychleji oschl. Potom, jak mě Jalta poučila, jsem na dno nakreslila dívčí postavu. Zobrazila jsem ji vysokou s dlouhýma nohama, štíhlým tělem, malými ňadry, oválným obličejem, velkýma očima, vlasy jako ostružiní, hustým obočím a oválnými ústy. Paže měla zdvižené, jako by žadonila prosím, prosím. Každý by poznal, že ta dívka jsem já.

Flíček od inkoustu se vznášel nad její hlavou jako tmavý mráček. Svraštila jsem čelo a namlouvala si, že to nic neznamená. Není to žádná předzvěst, pouze důsledek nesoustředěnosti. Přesto jsem nedokázala potlačit znepokojení. Těsně pod tím kazem jsem nad dívčí hlavou načrtla holubici, jejíž křídla se nad ní klenula jako svatostánek.

Vstala jsem a odnesla si zaklínací misku k vysokému úzkému oknu, kudy pronikal paprsek světla. Otáčela jsem s ní kolem dokola a pozorovala, jak se slova uvnitř pohybují a vlní až ke kraji.

Pane náš, vyslyš mou modlitbu, modlitbu mého srdce. Požehnej, Bože, velikosti ve mně, ať už se jí bojím jakkoliv. Požehnej mým perům a inkoustům. Požehnej slovům, která píšu. Kéž jsou podle tvého názoru krásná a zůstanou zjevná i očím těch, kteří se ještě nenarodili. Až se změním v prach, zpívej nad mými kostmi tato slova: byla hlas.

Dívala jsem se na tu modlitbu i na dívku s holubicí a v mé hrudi se rozvlnil povznášející pocit, jako by najednou ze stromů vzlétlo hejno ptáků.

Přála jsem si, aby si Bůh všiml, co jsem udělala, a promluvil z vanoucího větru. Přála jsem si, aby řekl: Vidím tě, Ano. Jsi potěchou mých očí. Ale bylo jen ticho.

Zatímco jsem si ukládala psací potřeby, vybavila jsem si druhé přikázání, jako by Bůh nakonec přece jen promluvil, ale neřekl to, co jsem si přála slyšet. Nezobrazíš si podobu ničeho živoucího jak na nebi, tak i na zemi nebo na moři.

Říkalo se, že ta slova vyryl do kamenné desky sám Bůh a dal ji Mojžíšovi. Neuměla jsem si představit, že by opravdu chtěl, abychom zacházeli do takových krajností, ale to přikázání se vykládalo tak přísně proto, aby Izrael zůstal nedotčený a oddělený od Říma. Stalo se měřítkem loajality.

Strnula jsem a zaplavil mě chlad. Za vytvoření méně zřetelných obrázků, než jaký jsem nakreslila já, bývali lidé ukamenováni. Sedla jsem si na podlahu a opřela se zády o masivní truhlu z cedrového dřeva. Včera večer, když mě teta vybídla, ať do misky nakreslím svou podobiznu, mě chvíli trápily varovné myšlenky, ale pak jsem je v zaslepení její sebejistotou pustila z hlavy. Nyní ve mně moje lehkovážnost a přehlížení následků vyvolaly slabost.

Nebála jsem se ukamenování – tak daleko to zajít nemohlo. V Galileji, a dokonce i v Cipori k ukamenování docházelo, ale ne zde v otcově domácnosti, která milovala Řecko a kde nezáleželo na tom, jestli dodržujeme židovské zákony, ale jestli se zdá, že je dodržujeme. Ne, strach, který jsem cítila, vycházel z toho, že pokud na mou kresbu někdo přijde, bude moje miska zničena. Bála jsem se, že mi seberou vzácný obsah truhly a otec konečně poslechne matku a zakáže mi psát. Že se rozhněvá na Jaltu a možná ji dokonce vyžene.

Přitiskla jsem si ruce k hrudi, jako bych se snažila opět stát osobou, jíž jsem byla včera v noci. Kam se ztratilo moje odhodlání, z něhož vzešla modlitba, na kterou se dívky ani neodvažují pomyslet? Kam se ztratila mladá žena, která vstoupila do mikve? Kdo rozsvítil lampy? Kdo těm slovům celým srdcem věřil?

Zapsala jsem příběhy, které mi teta vyprávěla o dívkách a ženách v Alexandrii, protože jsem se bála, aby také neupadly v zapomnění, a nyní jsem zalovila ve svých svitcích, dokud jsem je nenašla. Uhladila jsem papyry a přečetla si je. Dodaly mi odvahu.

V hadřících na utírání jsem našla kousek lněného plátna. Přehodila jsem ho přes misku, takže vypadala jako nočník, a potom jsem ji vsunula pod postel. Matka se k ní ani nepřiblíží. Starosti mi dělala její vyzvědačka Šipra.

IV.

Jméno Hadar znamená nádheru a velkolepost a matka dělala, co mohla, aby mu dostála. Vešla do mého pokoje ve smaragdově zelené róbě, na krku měla svůj nejhezčí karneolový náhrdelník a doprovázela ji Šipra, obtěžkaná spoustou přepychových svršků, krabiček a pouzder se šperky, hřebenů a barev na oči. Na vrchu té hromady se kymácely sandály v medové barvě, na jejichž řemínkách byly našité ozdobné zvonečky. Dokonce i služebná Šipra měla na sobě svůj nejlepší plášť a kostní náramek.

„Brzy půjdeme na trh,“ oznámila mi matka. „A ty nás doprovodíš.“

Kdyby nepřišla s tak naléhavým posláním, možná by si všimla, jak jsem zabloudila pohledem k misce pod postelí, a přemýšlela by, co mě tam tak přitahuje. Ale nic neprobudilo její zvědavost a mně se ulevilo natolik, že mi v první chvíli vůbec nedošlo, jak nesmyslné je jít na trh oblečená v takové nádheře.

Šipra mi svlékla župan a zahalila mě do bílé lněné tuniky, hustě vyšívané stříbrnou nití. Kolem boků mi ovinula indigově modrý pás, na nohy mi nazula cinkající sandály a upozornila mě, ať se ani nehnu, zatímco mi zesvětlovala hnědý obličej křídou a ječnou moukou. Z jejího dechu jsem cítila čočku a pórek, a když jsem se odvrátila, štípla mě do ušního lalůčku. Dupla jsem, až zvonky na mých sandálech zacinkaly.

„Nevrť sebou, ať nepřijdeme pozdě,“ pokárala mě matka, podala Šipře kajalovou tyčinku a přihlížela, jak mi její služebná lemuje oči a pak vtírá olej do rukou.

Už jsem nedokázala držet jazyk za zuby. „Musíme se oblékat tak okázale, když jdeme na trh?“

Obě ženy si vyměnily pohled. Pod matčinou bradou se objevila červená skvrnka a rozšířila se po celém krku, jak se často stávalo, když jí hlavou vířily nevyzpytatelné myšlenky. Mé otázky si nevšímala.

Přesvědčila jsem se, že není důvod k obavám. Matčina pompéznost nebyla neobvyklá, i když se většinou omezovala pouze na bankety, které pořádala pro otcovy hosty v přijímacím sále – velkolepé hostiny s pečeným jehněčím, fíky naloženými v medu, olivami, humusem, chlebovými plackami, vínem, rozsvícenými olejovými lampami, hudebníky, akrobaty nebo kouzelníky předpovídajícími budoucnost. Při honosných procházkách na trh se však na odiv nevystavovala.

Chudák matka. Odjakživa se zdálo, že si potřebuje něco dokazovat, ačkoliv jsem až do Jaltina příchodu nevěděla přesně co. Při jednom rozhovoru na střeše mi teta prozradila, že si matčin otec vydělával na živobytí jako chudý obchodník, který prodával v Jeruzalémě látky, navíc nevalné kvality. Na rozdíl od ní pocházeli můj otec s Jaltou z urozeného rodu řecky mluvících alexandrijských Židů s vlivnými kontakty na římské úřady. Sjednat sňatek mezi dvěma rodinami, mezi nimiž byl tak propastný rozdíl, bylo pochopitelně nemožné, pokud nebyla nevěsta obdařená mimořádnou krásou nebo ženich netrpěl nějakou fyzickou vadou. V tomto případě měla matka nepřekonatelně krásný obličej a otcova stehenní kost na levé noze byla kratší než na pravé, následkem čehož mírně kulhal.

Když jsem pochopila, že za matčinými projevy majestátnosti není pouze domýšlivost, ale snaha vyvážit nízký původ, ulevilo se mi. Vlastně jsem ji začala trochu litovat.

Šipra mi svázala vlasy stuhami a na čelo nasadila čelenku ze stříbrných mincí. Zahalila mě do těžkého vlněného pláště, obarveného načerveno nikoliv levnou barvou z mořenového kořene, ale sytou červení z hmyzích samiček. Jako poslední muka mi matka pověsila kolem krku chomout z korálků lapisu lazuli.

„Tvůj otec bude mít radost,“ pronesla.

„Otec? Jde s námi taky?“

Přikývla, přehodila si přes ramena šafránově žlutý plášť a přes čelenku si přetáhla kápi.

Odkdy chodí otec na trh?

Nechápala jsem, co se tu děje, ale vnímala jsem, že jsem zřejmě středem toho všeho, a to mi připadalo jako zlé znamení. Kdyby tu byl Jidáš, jako vždy by se mě zastal. Naléhal by na matku, aby mě zprostila vřetene, tkalcovského stavu i lyry a dovolila mi věnovat se studiu. Pokládal mé otázky rabínovi, protože jsem v synagoze nesměla mluvit. Právě teď jsem po něm celým srdcem toužila.

„Co Jidáš?“ zeptala jsem se. „Už se vrátil?“

Matka zavrtěla hlavou a odvrátila se.

Odjakživa byl její oblíbenec, jediný, jemuž projevovala obdiv. Přála jsem si věřit, že tak činí proto, že díky němu získala status ženy, která má syna, anebo proto, že byl jako dítě tak nešťastný a zoufalý, že potřeboval větší péči. Koneckonců byl hezký a milý a měl v sobě vzácně vyváženou kombinaci zásadovosti a laskavosti, kdežto já byla tvrdohlavá, impulzivní a překypovala jsem podivnými nadějemi a sobeckým vzdorem. Muselo pro ni být velmi těžké mě milovat.

„A Jalta?“ zeptala jsem se, protože jsem beznadějně toužila po nějakém spojenci.

„ Jalta,“ vyštěkla, „tu zůstane.“

V.

Jako plující císařská loď jsme kráčeli po lesklém drceném mramoru na hlavní ciporské třídě lemované sloupovím, takže lidé před námi se museli rozestupovat. V čele šel otec a za ním matka, Šipra a já obklopené dvěma vojáky, kteří křičeli na kolemjdoucí, ať uhnou. Pozorovala jsem otcovu podsaditou postavu vpředu, jak se mírně klátí z jedné strany na druhou. Měl na sobě červený kabát jako já a klobouk stejné barvy, který mu trůnil na hlavě jako pecen chleba. Velké uši pod ním vyčnívaly po obou stranách jako malé římsy, zatímco velká plešatá hlava, kterou považoval za výtku od Boha, byla před pohledy ostatních skryta.

Když mě doma uviděl, mlčky kývl na matku, dál si mě prohlížel a pak prohlásil: „Nemrač se tolik, Ano.“

„Pověz mi, kam jdeme, otče, a určitě se budu tvářit mnohem přívětivěji.“

Mlčel, a tak jsem se ho na to zeptala znovu. Přehlížel mě stejně jako matka. Nebylo neobvyklé, že rodiče nepřikládali mým otázkám velkou váhu – měli to ve zvyku každý den –, ale že mi zcela odmítli odpovědět, mě znepokojilo. Zatímco jsme ostentativně kráčeli ulicí, rostoucí panika ve mně probouzela divoké a děsivé představy. Uvědomila jsem si, že trh se koná uvnitř rozlehlé římské baziliky, v níž také sídlí soudní dvůr a radnice, a začala jsem se mučit myšlenkami, že nakonec nejdeme na trh, ale k tribunálu, kde bude Jidáš obviněn z organizovaných loupeží, a ukázka našeho bohatství má pouze zastrašit soudce, aby mu zmírnili trest. To bylo určitě ono a bála jsem se o bratra stejně jako o sebe.

O chvíli později jsem si nás představila v synagoze, kde mě rodiče, unaveni mými neustálými prosbami studovat jako chlapci, obviní, že jsem je potupila svou ctižádostí a nadutostí. Přezíravý rabín sepíše obvinění a donutí mě spolknout výluh z inkoustu, kterým bylo napsáno. Jestli budu bez hříchu, nijak se to na mně neprojeví, ale pokud budu vinna, ruce mi zchromnou tak, že nebudu schopná psát, a oči se mi zakalí natolik, že nebudu schopná číst, nebo mi možná úplně vypadnou z hlavy. Ale není taková zkouška určená spíš ženě obviněné z cizoložství? Neříká se, že její stehna zeslábnou a břicho zduří, jak nás varují svaté knihy? Už zítra bych mohla být bez rukou a slepá! A pokud naším cílem není synagoga, možná jdeme přece jen na trh, kde mě prodají nějakému arabskému princi nebo obchodníkovi s kořením, který mě odveze na hřbetu velblouda přes poušť, a rodiče se mě jednou provždy zbaví.

Nadechla jsem se a potom znovu, abych své rozbouřené nesmyslné myšlenky uklidnila.

Podle slunce jsem usoudila, že je už skoro poledne. Představila jsem si Jaltu, jak se probudí a nenajde v domě nikoho kromě Laviho, který jí poví, že jsme se všichni v našem nejlepším oblečení vydali na trh. V duchu jsem ji zapřísahala, aby nás šla hledat. Sotva by nás mohla minout – našemu průvodu nechybělo snad nic kromě činelů a trubek. Krátce jsem se ohlédla přes rameno v naději, že ji uvidím, a představila jsem si, jak bude vypadat – oblečená v prosté lněné tunice bude ztěžka oddechovat, protože bude vědět, že mi hrozí nebezpečí. Dožene mě, hrdě narovná ramena, vezme mě za ruku a poví mi: Jsem tady. Tvá teta je tu.

Cipori bylo plné bohatých místních občanů i cizinců přicházejících zpoza hranic říše – zachytila jsem útržky latiny, frýžštiny, stejně jako aramejštiny, hebrejštiny i řečtiny – a z Nazaretu jako obvykle proudily davy dělníků: kameníků, tesařů i lamačů kamene, kteří se každý den vydávali na hodinovou cestu přes údolí potoka Nachal Cipori, aby si našli práci v nějakém stavebním projektu Héróda Antipa. Za hlasitého pokřikování a hýkání oslů rachotili ulicemi s dvoukoláky či povozy, což přehlušovalo cinkání mincí na mém čele, zvonky na sandálech i vřavu v mé hrudi.

Když jsme se přiblížili k městské mincovně, někdo z davu zvolal aramejským dialektem Nabatejců: „Podívejte, poskoci Héróda Antipa!“ a já si všimla, jak sebou otec trhl. Toho povyku se chytili další, náš strážce vkročil mezi lůzu a varovně tloukl do štítu, takže smích utichl.

Zahanbená naší výstředností a trochu polekaná nenávistí, jakou nám rolníci projevovali, jsem sklonila hlavu, protože jsem se nechtěla setkat s jejich pohledy. Vybavila jsem si, co jsem ze dne, kdy Jidáš zmizel, nejvíc toužila zapomenout.

• • •

To ráno šel se mnou na trh, kde jak jsem doufala, seženu nějaký papyrus. Obvykle mě doprovázel Lavi, ale Jidáš se sám nabídl a já byla radostí bez sebe. Kráčeli jsme stejnou cestou jako teď a narazili jsme na převrácený trakař a vedle něj dělníka, kterému mramorová deska zčásti přimáčkla paži, takže mu zpod kamene na hubené nohy crčela krev.

Snažila jsem se Jidáše zadržet, aby se k němu nerozběhl. „Je nečistý!“ vykřikla jsem a chytila ho za ruku. „Nech ho být.“

Jidáš se mi vyškubl a znechuceně na mě pohlédl. „Co ty víš o jeho zoufalé situaci, Ano – ty, privilegovaná dívka, která nepoznala jediný den dřiny ani muka hladu! Jsi snad nakonec přece jen dcerou svého otce?“

Jeho slova byla neméně drtivá jako kamenná deska. Strnula jsem a zahanbeně přihlížela, jak zvedl kámen a ovázal muži rány pruhem látky utrženým z vlastní tuniky.

Pak se ke mně obrátil a vyzval mě: „Dej mi svůj náramek.“

„Cože?“

„Dej mi svůj náramek.“

Byl to kroužek z ryzího zlata, tepaný do tvaru propletené vinné révy. Odtáhla jsem paži zpátky.

Naklonil se blíž k mému obličeji. „Tento muž,“ odmlčel se a pokynul na celý hlouček rozedraných zpocených dělníků, kteří se zastavili a zírali na nás, „všichni tito lidé si zaslouží tvé milosrdenství. Neznají nic jiného než daně a dluhy. Pokud nemůžou zaplatit, Héródes Antipas jim vezme půdu, takže nemají možnost žít jinak než takhle. Pokud tento muž nebude schopný pracovat, skončí jako žebrák.“

Stáhla jsem si náramek ze zápěstí a dívala se, jak ho Jidáš navlékl na nešťastníkovu ruku.

Ten večer se Jidáš s otcem pohádali, zatímco matka, Jalta a já jsme je poslouchaly z balkonu nad přijímacím sálem, přitisknuté do stínu.

„Je mi líto, že na tebe stoupenec Šimona, syna Giory, plivl, otče,“ řekl Jidáš. „Ale nemůžeš je odsuzovat. Ti muži bojují za chudé a ožebračené.“

„ Odsuzuji je!“ vykřikl otec. „Odsuzuji je za jejich zlodějství a buřičství. A pokud jde o chudé a ožebračené, jen sklízí, co zaseli.“

Jeho názor na chudé, pronesený s takovou nenuceností a záští, rozzuřil Jidáše natolik, že zařval: „Sklízejí pouze plody Antipovy krutosti! Z čeho mu mají platit daně navíc k římským poplatkům a  povinným desátkům chrámu? Jsou drceni a ty a Antipas jste jako palička hmoždíře.“

Chvíli se neozval jediný zvuk. Pak otec zasyčel: „Vypadni. Odejdi z mého domu.“

Matka se ostře nadechla. Ať už se otec za ta léta choval k Jidášovi jakkoliv necitelně, takhle daleko nikdy nezašel. Kritizoval by Jidáš otce tak ostře, kdybych ho ten den neznechutila vlastními záštiplnými slovy? Udělalo se mi špatně od žaludku.

V mihotavém světle dole bylo slyšet bratrovy kroky, které po chvíli utichly.

Obrátila jsem se k matce a pohlédla na ni. Oči jí nenávistně plály. Odjakživa, alespoň pokud jsem se pamatovala, mým otcem pohrdala. Odmítl přijmout Jidáše do stísněného prostoru svého srdce a matka se mu systematicky a do nebe volajícím způsobem mstila – předstírala, že je neplodná. Mezitím polykala pelyněk, routu, a dokonce i plody mnišského pepře, o kterých je dobře známo, jak jsou vzácné a drahé. Našla jsem ty ochranné prostředky v bedýnce s bylinkami, kterou Šipra ukrývala ve spíži pod nádvořím. Na vlastní uši jsem ty dvě slyšela, jak si povídají o vlně, kterou matka namáčela do oleje z lněných semínek a před návštěvou otce vkládala do svého lůna, a o pryskyřici, jíž se později očistila.

Ženy jsou prý stvořeny pro dvě věci – pro krásu a rození dětí. Matka poskytla otci krásu, ale postarala se, aby mu plození bylo odepřeno, a odmítla mu dát jiné děti kromě mě. Uběhla spousta let a nikdy ji při tom klamu nepřistihl.

Někdy mi prolétlo hlavou, že k tomu matku možná nepohání pouze pomstychtivost, ale i její vlastní charakteristická vlastnost – nikoliv neomezená ctižádost jako ta moje, ale odpor k dětem. Možná se bála bolesti a nebezpečí smrti, které porody provázely, děsila se, že si zničí postavu, nebo nesnášela vyčerpávající období těhotenství. Anebo je zkrátka neměla ráda. Ani v jednom případě jsem se jí nemohla divit. Ale jestli předstírala neschopnost otěhotnět z takových důvodů, proč tedy přivedla na svět mě? Proč tu vůbec jsem? Selhal snad mnišský pepř?

Ta otázka mě trápila až do třinácti, kdy jsem slyšela rabína hovořit o pravidlu, které umožňuje muži rozvést se se ženou, pokud během deseti let neporodí. Připadalo mi, jako by se v tu chvíli rozestoupilo nebe a důvod mé existence se skutálel z božího trůnu a spočinul u mých nohou. Byla jsem matčina záruka. Narodila jsem se, abych ji ochránila před zavržením.

Nyní matka kráčela za otcem, vzpřímená, se zvednutou bradou a neohlížející se napravo ani nalevo. Ve slunečním světle vypadal její zlatý plášť, jako by hořel mnoha plameny. Vzduch kolem ní svítil jasněji než kolem ostatních a vyzařovala z ní povýšenost, krása a vůně santalového dřeva. Znovu jsem se rozhlédla po rušných ulicích, jestli neuvidím Jaltu nebo Jidáše, a začala jsem si opakovat tajnou modlitbu, přičemž jsem pohybovala rty, ale nevydala ani hlásku. Pane náš, vyslyš mou modlitbu, modlitbu mého srdce. Požehnej, Bože, velikosti ve mně, ať už se jí bojím jakkoliv.

Ta slova mě uklidňovala, zatímco kolem nás proplouvalo město a úchvatné stavby, které mě přiváděly k úžasu pokaždé, když jsem se odvážila jít ven. Antipas zaplnil Cipori impozantními veřejnými budovami, královskou pokladnicí, bazilikami zdobenými freskami, lázeňským domem, kanalizací, zastřešenými chodníky a dlážděnými ulicemi, systematicky vybudovanými podle římského vzoru. Velké vily jako ta otcova byly běžné po celém městě a Antipův palác byl velkolepý jako královské sídlo. Rekonstruoval město od chvíle, kdy ho před mnoha lety – poté co Jidáš přišel o rodiče – Řím vyhladil, a z popela povstala bohatá metropole, která se vyrovnala všemu kromě Jeruzaléma.

Nedávno začal Antipas na severním svahu města s výstavbou římského amfiteátru pro čtyři tisíce lidí. S tím nápadem přišel můj otec jako s možností, jak udělat dojem na císaře Tiberia. Jidáš říkal, že je to jen další způsob, jak se přizpůsobit Římu. Otec však s intrikařením nepřestal. Poradil Antipovi, ať razí vlastní mince, ale poruší římský zvyk tím, že svou podobiznu nahradí menórou. Díky tomu důmyslnému gestu se zdálo, jako by Antipas ctil stejný zákon o zobrazování živých bytostí, jaký jsem dnes časně ráno porušila. Lidé nazývali Héróda Antipa Liškou, ale můj otec byl prohnanější.

Opravdu jsem jako on, jak Jidáš naznačil?

Když se před námi objevil trh, dav zhoustl. Prodírali jsme se hloučky mužů, mezi nimiž byli dvořané, písaři, vládní úředníci i kněží. Děti vláčely v náručích trsy bylin, snopy ječmene a pšenice, svazky cibule i holuby v dřevěných klíckách. Ženy s překvapivou stabilitou nosily na hlavách zboží na prodej – nádoby s olejem, košíky s olivami z pozdní sklizně, štůčky látek, kamenné amfory, a dokonce i trojnožky –, vše co mohly prodat, a přitom se vzájemně zdravily: „Šelama, šelama.“ Odjakživa jsem na ně hleděla se závistí, jak svobodně chodí sem a tam a nepotřebují k tomu doprovod. Být rolníkem určitě nebylo tak zlé.

V bazilice zmatek ještě zesílil a panovalo tam zatuchlé horko. V ozdobném kabátu jsem se začala potit. Přelétla jsem očima rozlehlou místnost, řady stánků a vozíků. Vzduch prosycoval pach potu, uhlí, masa a zahnívajících nasolených ryb z Magdaly. Přiložila jsem si hřbet ruky k nosu, abych ten pach potlačila, a ucítila, jak mě voják, který šel za námi, popostrčil dopředu.

Matka se přede mnou zastavila uprostřed řady stánků, kde prodávali zboží z hedvábné stezky – čínský papír, hedvábí a koření. Zběžně si prohlédla blankytně modrou látku, zatímco otec došel až na konec uličky, kde se zastavil a očima pátral v davu.

Od chvíle, kdy jsme se vydali na cestu, jsem se bála, že spějeme ke katastrofě. Cítila jsem to nejen z toho, jak byla naše výprava neobvyklá, ale i z občasných výrazů v obličejích rodičů. A přesto tu matka poklidně vybírala hedvábí a otec trpělivě pozoroval zástupy lidí. Že bychom sem přece jen přišli za nákupy? Vydechla jsem v přívalu úlevy.

Drobného mužíčka, který přistoupil k otci, jsem si všimla, až když se dav mírně rozestoupil. Viděla jsem, jak kráčí dopředu a zdraví otce úklonou. Měl na sobě drahý purpurový plášť a impozantní klobouk ve tvaru kužele, možná nejvyšší, jaký jsem kdy viděla, takže ještě víc vynikla jeho mimořádně malá postava.

Matka odložila azurovou látku, ohlédla se a pokynula mi, ať přistoupím blíž.

„Kdo je ten muž, který mluví s otcem?“ zeptala jsem se, jakmile jsem k ní přistoupila.

„Natanael, syn Hananiáše, jeho známý.“

Nebýt objemných vousů, které se mu vlnily na hrudi jako zašmodrchaná lněná přadena, mohl to být dvanáctiletý chlapec. Zatahal se za ně, zalétl fretčíma očima ke mně a zase se odvrátil.

„Patří mu ne jedna, ale dvě plantáže,“ informovala mě. „Na jedné pěstuje datle a na druhé olivy.“

Pak došlo k jednomu z těch malých těžko popsatelných okamžiků, které nabydou na důležitosti až později – pouhý záblesk barvy na okraji mého zorného pole. Obrátila jsem se za tím pohybem a zahlédla mladého rolníka, jak stojí se zvednutýma rukama a kolem roztažených prstů má namotané dlouhé prameny příze – červené, zelené, fialové, žluté a modré. Vlákna mu dosahovala až ke kolenům jako zářivé vodopády. Později mi připomněly duhu a přemýšlela jsem, jestli je Bůh poslal jako znamení naděje, stejně jako to udělal v případě Noema, abych se měla do budoucna mezi potopenými troskami čeho držet, ale právě v tu chvíli nebyl ten pohled ničím jiným než příjemným rozptýlením.

Dívka ne o mnoho starší než já se snažila navinout vlákna do úhledných klubíček, aby je prodala. Odhadovala jsem, že jsou obarvená levným barvivem ze zeleniny. Mladík se zasmál hlubokým dunivým smíchem a já si všimla, že zatřásl prsty, až se vlákna zatřepetala, takže je nebylo možné zachytit. Dívka se také zasmála, i když se tomu všemožně bránila.

Ten obrázek byl tak nečekaný a radostný, že jsem se na něj zaměřila. V minulosti jsem vídala ženy, které používaly prsty místo kolíčků k třídění nití, ale muže nikdy. Jaký muž pomáhá ženě se stáčením příze do klubek?

Vypadal o několik let starší než já, asi na dvacet. Měl krátké tmavé vousy a husté vlasy, které mu podle zvyku dosahovaly až k bradě. Pozorovala jsem ho, jak si zastrčil pramen za ucho, ale kadeře tam odmítly zůstat a zhouply se mu zpátky do obličeje. Měl dlouhý nos, široké lícní kosti a mandlovou pleť. Na sobě měl drsnou, nahrubo utkanou tuniku a vrchní plášť s cicit – modrými střapci, které ho označovaly za stoupence božích zákonů. Napadlo mě, jestli to nemůže být fanatický farizej, jeden z neoblomných přívrženců rabína Šamaje, známého tím, že by raději sešel z cesty deset sáhů, než aby se setkal s hříšnou duší.

Krátce jsem pohlédla na matku, protože jsem si dělala starosti, že si všimne, jak na něj zírám, ale byla uchvácena pozorováním otcova známého. Smlouvání na trhu mírně utichlo a já uslyšela, jak otcův zvýšený hlas prořezává okolní šum: „Tisíc římských denárů a část datlové plantáže.“ Zdálo se, že jejich schůzka pokročila k vášnivému obchodnímu vyjednávání.

Dívka ve stánku s přízí namotala vlákna a položila poslední klubíčko na dřevěnou desku, která sloužila jako prodejní pult. Nejdřív jsem si myslela, že je to mladíkova žena, ale když jsem si všimla, jak moc se mu podobá, usoudila jsem, že musí být sourozenci.

Jako by vycítil intenzitu mého upřeného pohledu, najednou se rozhlédl a jeho pohled mě zahalil jako závoj. Skoro jsem cítila, jak se jeho teplo dotýká mých ramen, krku a tváří. Měla jsem se odvrátit, ale nedokázala jsem to. Nejpozoruhodnější na něm byly oči, ne kvůli kráse, ačkoliv svým způsobem krásné byly  – široko posazené a černé jako můj nejtmavší inkoust –, ale v tom to nebylo. Hořel v nich oheň, výmluvnost, kterou jsem viděla dokonce i z místa, kde jsem stála. Jako by v jejich vlhkém tmavém světle pluly myšlenky, které chtějí být přečteny. Vyzařovaly z nich pobavení, zvědavost a nefalšovaný zájem. Nebyl v nich ani náznak pohrdání vůči mému bohatství, žádný úsudek ani zbožná povýšenost. Viděla jsem jen šlechetnost a laskavost. A ještě něco dalšího, méně srozumitelného – jistou touhu.

I když jsem se považovala za odbornici ve čtení výrazů lidského obličeje, nevěděla jsem, jestli to všechno opravdu vidím, nebo to jen vidět chci. Ten okamžik se prodlužoval, až to začalo být neslušné. Pousmál se, mírně zvedl koutky rtů a potom se obrátil zpátky k ženě, o které jsem se domnívala, že je jeho sestra.

„Ano!“ uslyšela jsem matku, jak mě oslovuje jménem, a očima zalétla ode mě k těm rolníkům. „Otec tě volá.“

„Co chce?“ zeptala jsem se. Ale už mi to docházelo – skutečný důvod, proč tady jsme, mužíček v nachovém plášti i obchodní záležitost.

„Otec si tě přeje nabídnout Natanaelovi, synu Hananiáše,“ pokračovala matka, „a ten by si tě rád prohlédl víc zblízka.“

Podívala jsem na toho muže a ucítila, jak pod mou hrudní kostí něco puká.

Chtějí mě zasnoubit.

Znovu se mě zmocnila panika, tentokrát v podobě nevolnosti v mém břiše. Roztřásly se mi ruce a potom i brada. Obrátila jsem se k ní. „Nemůžete mě zasnoubit!“ vykřikla jsem. „Ještě nejsem dospělá!“

Vzala mě za ruku a odtáhla mě o něco dál, aby Natanael, syn Hananiáše, neslyšel moje námitky a neviděl hrůzu v mém obličeji. „Už můžeš od té lži upustit. Šipra našla tvé zakrvácené hadry. Myslela sis, že to přede mnou utajíš? Nejsem pitomá. Jen zuřím, že nás tak odporně podvádíš.“

Nejradši bych se na ni rozkřičela a zasypala ji slovy jako kameny: A kde myslíš, že jsem se tomu podvodu naučila? Od tebe, matko, která schováváš ve spíži plody mnišského pepře a routu.

Podrobně jsem si prohlédla muže, kterého mi vybrali. Měl spíš šedé než černé vousy a kruhy pod očima. Působil unaveně a zahořkle. Chtějí mě mu dát. Bože, zabij mě. Očekávají ode mě, že vyhovím jeho žádostem, budu se mu starat o domácnost, trpět jeho malé tělo na svém a nosit jeho děti, přičemž mě připraví o pera i svitky. Při tom pomyšlení se ve mně vzedmul tak silný výbuch vzteku, že jsem si musela tisknout ruce k pasu, abych matce nevyškrábala oči.

„Je starý!“ vypravila jsem ze sebe konečně, i když to bylo to nejchabější obvinění ze všech.

„Ano, vdovec se dvěma dcerami. Chce…“

„Syna,“ dokončila jsem větu.

Stála jsem uprostřed trhu, ale nevěnovala jsem žádnou pozornost lidem, kteří procházeli okolo nás, otcovu vojákovi, který na ně mával, ať nás obejdou, ani té podívané, kterou jsme představovali. „Mohli jste mi říct, co mě tu čeká!“ vykřikla jsem.

„A tys mě snad neoklamala? Oko za oko – to je dostatečný důvod, proč jsme před tebou toto setkání utajili.“ Uhladila si přední část kabátu a nervózně pohlédla na otce. „Neřekli jsme ti to, protože jsme neměli náladu snášet tvoje protesty. Už takhle stačí, že jsi vyvolala hádku na veřejnosti.“

Zjemnila tón, dychtivá ukončit mou vzpouru. „Seber se. Natanael čeká. Splň svou povinnost, v sázce je příliš mnoho.“

Zahlédla jsem toho kysele se tvářícího muže, jak nás z dálky pozoruje, a vzdorně jsem zvedla bradu, jak jsem to viděla u Jalty, když jí otec zakázal nějakou drobnost. „Nedovolím, aby si mě tu prohlížel kvůli mým nedostatkům jako jehně o Pesachu.“

Matka vzdychla. „Nedá se očekávat, že muž uzavře závazné zásnuby, aniž by posoudil, jestli za to nevěsta stojí. Tak už to zkrátka chodí.“

„A co já? Neměli byste mi také dát šanci, abych sama posoudila, za co stojí on?“

„Milá Ano,“ vydechla a pohlédla na mě s únavou a zármutkem, že musí vystát tak popudlivé dítě. „Jen málokterá dívka najde zpočátku štěstí, ale tohle manželství je pocta. Co víc by sis mohla přát?“

Cokoli jiného.

Pokynula služebné, která se objevila vedle nás, aby mě odvedla vstříc mému osudu. Stěny se kolem mě stahovaly a zmocňoval se mě pocit, že nemám kam jít, kudy uniknout. Nebyla jsem na tom jako Jidáš, který mohl jednoduše odejít. Byla jsem Ana – a celý můj svět tvořila klec.

Pevně jsem zavřela oči. „Prosím,“ zašeptala jsem. „Nežádejte mě o to.“

Popostrčila mě dopředu. Kvílení v mé hlavě se znovu ozvalo, ale tentokrát bylo tišší, spíš jako sténání.

Vykročila jsem k otci, moje chodidla v cinkajících sandálech byla těžká jako želví krunýře.

Byla jsem o hlavu vyšší než Natanael, syn Hananiáše, a viděla jsem, jak ho pobuřuje, že ke mně musí vzhlédnout. Stoupla jsem si co nejvíc na špičky.

„Požádejte ji, ať mi poví, jak se jmenuje, abych slyšel její hlas,“ obrátil se k otci, ale mě neoslovil.

Nečekala jsem, až mi to otec přetlumočí. „Jsem Ana, dcera Matyáše.“ Skoro jsem křičela, jako by byl starý a hluchý. Otce to rozčílí, ale nedám tomu muži důvod, aby si myslel, že jsem nesmělá a nechám se snadno zkrotit.

Zamračil se na mě a já ucítila špetku naděje, že si najde důvod, proč mě odmítnout.

Pomyslela jsem na modlitbu ve své misce a na dívku pod inkoustovou skvrnou. Vybavila se mi Jaltina slova: Dej si pozor, co si přeješ, protože se to určitě splní.

Bože, prosím. Neopusť mě.

Ta chvíle se v napjatém tichu prodlužovala. Konečně Natanael, syn Hananiáše, pohlédl na mého otce a souhlasně kývl.

Dívala jsem se do kalného mlžného světla a nic jsem neviděla ani necítila. Poslouchala jsem je, jak mluví o zásnubní dohodě. Diskutovali o tom, za kolik měsíců proběhne manželský obřad, otec navrhoval šest, Natanael tři. Odvrátila jsem se a až tehdy mě obestřel zármutek a naprostý pocit osamění.

Matka vítězoslavně upřela pozornost zpátky k látkám na stolku s hedvábím. Došla jsem k ní, sotva jsem se držela na nohou, ale vpůli cesty se podlaha naklonila a svět sklouzl na stranu. Zatočila se mi hlava, zpomalila jsem, červený plášť se kolem mě snášel jako vodopád, až dosáhl zvonků na mých sandálech, a chodidla se mi zkroutila. Padla jsem na kolena.

Pokusila jsem se vstát, ale překvapila mě ostrá bolest v kotníku a prudce jsem poklesla. „Je nemocná!“ zvolal někdo a lidé se rozprchli, jako bych byla malomocná. Vzpomínám si, že jejich boty, dusající jako kopyta, rozvířily prach na podlaze, jako by se přihnala písečná bouře. Byla jsem dcera Matyáše, hlavního písaře Héróda Antipa, takže se mě nikdo neodváží dotknout.

Když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem, jak se ke mně blíží ten mladík ze stánku s přízí. Z rukávu mu povlával chomáč červené příze, a jakmile se přede mnou sklonil, jedna z nich se zlehka snesla na zem. Hlavou mi okamžitě prolétlo, že byl svědkem všeho, co se právě přihodilo – hádky s mou matkou, jednání o mých zásnubách, mého utrpení a ponížení. Viděl to.

Napřáhl ke mně ruku, ruku dělníka. Silné klouby i mozolnatá dlaň vypovídaly o životě ve strádání. Zarazila jsem se, než jsem ji přijala, ne odporem, ale fascinovaná tím, že mi ji vůbec podal. Mírně jsem se k němu naklonila a zkusmo přenesla váhu na bolavou nohu. Když jsem k němu natočila obličej, zjistila jsem, že jsou moje oči skoro ve stejné úrovni s jeho. Vousy měl tak blízko, že kdybych měla víc odvahy, stačilo by kývnout hlavou a ucítila bych, jak mi zavadí o pokožku. Překvapilo mě, že jsem si to přála udělat. Srdce se mi rozechvělo společně se zvláštním brněním v mých stehnech, jako by se mi nohy opět chystaly vypovědět službu.

Pootevřel rty, zřejmě mi chtěl něco říct. Vzpomínám si, jak dychtivě jsem toužila slyšet jeho hlas a všechno, co mi poví.

To, co se přihodilo dál, mě v následujících zvláštních měsících mučilo, vyvstávalo to v mé mysli v těch nejpodivnějších okamžicích a někdy mě to i v noci budilo, takže jsem jen ležela a přemýšlela, jak jinak se věci mohly vyvinout. Mohl mě odvést ke stánku s přízí, kde bych si sedla na prkno mezi klubka a počkala bych, až pulzování v kotníku odezní. Rodiče by mě tam našli. Poděkovali by tomu laskavému muži, dali mu minci a skoupili všechnu přízi, kterou dívka tak pečlivě roztřídila a namotala. Otec by mu řekl: Za vaši laskavost s námi musíte povečeřet.

Nic z toho se pochopitelně nestalo. Než můj záchrance stačil vyslovit slova, která měl na rtech, doběhl k nám voják, který nás v ulicích doprovázel, zezadu do něj násilně strčil, a když jsem ztratila rovnováhu, podepřel mě. Pozorovala jsem, jak se mladík kácí k zemi, a nedokázala jsem se odvrátit, ani když čelem narazil na tvrdou dlaždici.

Uslyšela jsem, jak dívka vykřikla jeho jméno: „Ježíši!“ a rozběhla se k němu. Také jsem se zřejmě pokusila k němu dostat, protože mě voják zadržel.

Muž vstal a dívka si ho přitáhla za ruce. Vypadala vyděšeně a horečně toužila po tom, aby unikli dřív, než ho voják napadne a dav se obrátí proti nim, ale dával si načas a já si vzpomínám, že jsem myslela na to, jak důstojně a klidně působí. Zvedl si prsty k zářivě červenému šrámu nad pravým obočím, urovnal si plášť a rozvážně odešel, ale ještě předtím se ohlédl – a věnoval mi laskavý vroucí pohled.

Celou bytostí jsem na něj toužila zavolat, ujistit se, že se vážně nezranil, povědět mu, že se omlouvám, dát mu náramek ze své paže, nabídnout mu všechny náramky ze své šperkovnice. Ale mlčela jsem a on i dívka zmizeli za hradbou přihlížejících. Klubíčka s přízí tam zůstala.

Otec a Natanael, syn Hananiáše, ke mně zamířili a volali hloupou otázku. Nezněla: „Není ti nic?“, ale: „Neudělal ti ten rolník něco?“

Voják chvatně ospravedlňoval své činy. „Pospíchal k vaší dceři. Udělal jsem, co jsem mohl, abych ji ochránil.“

„Ne!“ vykřikla jsem. „Ten muž mi přišel na pomoc. Můj kotník…“

„Najděte ho!“ rozkázal otec a surový voják se okamžitě rozběhl směrem, kterým Ježíš zmizel.

„Ne!“ vykřikla jsem znovu a pustila se do horečného vysvětlování, ale otec mě neposlouchal nebo mě zkrátka neslyšel.

„Mlč,“ utrousil a prudce mávl rukou. Neuniklo mi, že Natanaela potěšilo, jak mě otec umlčel. Jeho úsměv nebyl úsměvem. Byla to svíjející se zmije.

Pevně jsem zavřela oči v naději, že mě Bůh stále vidí, jako bych byla na pozadí malého scvrkávajícího se slunce, a modlila jsem se, aby pomohl Ježíšovi najít cestu do bezpečí.

Po chvíli jsem pohlédla na dlaždici, na kterou upadl. Ležela tam stočená tenká červená příze. Sklonila jsem se a zvedla ji.

VI.

Jalta čekala před hlavním vchodem do našeho domu. Připomínala mi šedou myš, která ostražitě větří ve vzduchu a neustále pohybuje předními tlapkami. Doklopýtala jsem k ní, z řas mi odkapávaly černé stíny a vpíjely se mi do červeného kabátu.

Otevřela náruč tak, abych mohla vstoupit do kruhu jejích paží. „Dítě, jsi zraněná.“

Sklonila jsem se, opřela si hlavu o její rameno a stála tam jako zlomená lodyha. Chtěla jsem jí povědět o tragédii, která mě postihla. O svých zásnubách. O mladíkovi, kterého kvůli mně neprávem pronásledovali. Ta slova se ve mně vzdorně vzedmula a zase opadla. Pochybovala jsem, že by Jalta něco z toho dokázala napravit. Kde je drahý Jidáš?

Od návštěvy trhu jsem nepromluvila jediné slovo. Než jsme odtamtud odešli, matka dloubla prstem do měkké oteklé pokožky kolem mého kotníku. „Dokážeš chodit?“ zeptala se mě. Poprvé tak vzala na vědomí mé zranění. Přikývla jsem, ale cesta domů se brzy změnila v muka – bolest mě bodala při každém kroku. Nezbylo mi než se místo berle opírat o silnou chlupatou paži zbylého vojáka.

Červená příze, kterou jsem sebrala ze země na tržišti, byla bezpečně uvázaná kolem mého zápěstí a ukrytá pod rukávem. Když jsem se přitiskla k tetě, všimla jsem si, že nitky příze vykukují ven, a bylo mi jasné, že si ji nechám, aby mi připomínala těch pár zářivých okamžiků, kdy jsem se o toho muže s výmluvnýma očima opřela.

„Dnešek není určený pro zármutek ani útěchu,“ pravil otec.

„Ana se zasnoubí,“ oznámila matka s nuceným veselím, jako by se snažila vyvážit můj žalostný vzhled. „Je to počestný svazek a děkujme Bohu za jeho dobrotu.“

Jaltiny ruce na mých zádech strnuly a já si představila, jak mě velký pták chápe do pařátů a odnáší přes střechy domů Cipori do hnízda v kopcích plných jeskyní.

Šipra otevřela masivní dveře z borového dřeva do vstupní haly, kde stál připravený Lavi s miskou vody a ručníky, abychom si umyli ruce. Matka mě odtáhla od tety a popostrčila dovnitř. Místnost se utápěla v odpoledních stínech. Balancovala jsem na jedné noze a přitom čekala, až moje oči přivyknou šeru, než jsem se konečně zmohla na slovo.

„Odmítám se zasnoubit,“ pronesla jsem tak tichým hlasem, že jsem spíš šeptala. Nevěděla jsem, že to řeknu – vlastně to se mnou otřáslo –, ale nadechla jsem se a zopakovala to důrazněji: „Odmítám se zasnoubit.“

Otcovy mokré ruce, z nichž ještě kapala voda, strnuly nad džbánem.

„To myslíš vážně, Ano?“ pokárala mě matka. „Hodláš se chlubit svou neposlušností i před otcem? V té záležitosti nemáš na vybranou.“

Jalta se postavila před mého otce. „Matyáši, víš stejně jako já, že dcera musí k sňatku svolit.“

„ Ty do toho nemáš co mluvit,“ oslovila matka její záda.

Otec ani Jalta si jí nevšímali. „Kdybychom to nechali na ní,“ utrousil, „nesvolila by k sňatku s nikým.“

„Je to vdovec a už děti má,“ prohlásila jsem. „Je mi odporný. Radši bych byla služkou v jeho domě než jeho ženou. Prosím, otče, prosím.“

Lavi, který zarputile hleděl do umyvadla s vodou, zvedl hlavu a v očích mu plaval zármutek. Šipra – ta intrikářka – byla matčin spojenec, ale já měla Laviho. Otec ho koupil před rokem od římského legáta, který byl rád, že se zbavil chlapce ze severní Afriky, který se hodil spíš do domácnosti než k vojenskému životu. Laviho jméno znamená v překladu lev, ale nikdy jsem v něm neslyšela sebemenší zařvání, jen něžnou touhu mě potěšit. Kdybych se vdala a odešla z domu, přišel by o jediného přítele.

Otec zaujal pózu panovníka, který zveřejňuje vladařský výnos. „Je mou povinností dohlédnout na to, aby ses dobře vdala, Ano, a splním ji buď s tvým souhlasem, anebo bez něj. Na věci to nic nezmění. Rád bych, abys souhlasila – všechno by šlo mnohem snadněji –, ale jestli ne, nebude těžké přesvědčit rabína, aby schválil manželskou smlouvu i bez tvého svolení.“

Jeho definitivní tón a nesmlouvavý výraz mě zbavily poslední naděje. Nezažila jsem, že by byl otec tak krutý tváří v tvář mým prosbám. Vykročil k pracovně, kde vyřizoval obchody, zastavil se a pohlédl zpátky na matku. „Kdybys své úkoly plnila líp, byla by povolnější.“

Očekávala jsem, že mu jízlivě připomene, že to on podlehl mým prosbám o soukromého učitele, dovolil mi, abych si vyráběla inkousty a kupovala papyry, a sváděl mě na scestí. Kdykoliv jindy by to udělala, ale tentokrát se ovládla a místo toho upřela hněv na mě.

Škubla mou paží, poručila Šipře, aby mě chytila za druhou, a společně mě vyvlekly nahoru po schodech.

Jalta vykročila za námi. „Pusť ji, Hadar!“ Ta žádost však jako by matce pouze přidala vítr do plachet.

Myslím, že se moje chodidla ani nedotkla podlahy, jak rychle mě vedla kolem balkonu a několika dveří do různých pokojů – rodičů, Jidášova a nakonec mého. Vtlačili mě dovnitř.

Matka šla za mnou a nařídila Šipře, aby zůstala venku a mou tetu dovnitř nepustila. Když se dveře zabouchly, uslyšela jsem, jak Jalta nadává Šipře nějakým řeckým výrazem, který souvisel s oslím hnojem.

Jen málokdy jsem viděla matku tak rozzuřenou. S rozpálenými tvářemi dusala kolem mě a kárala mě, až jí z chřípí stoupala pára. „Zostudila jsi mě před otcem, před tetou i před služebnictvem. Tvoje hanba dopadá na mě. Zůstaneš tu zavřená, dokud k těm zásnubám nesvolíš.“

Jalta teď za dveřmi chrlila osočení v aramejštině. „Vypasená svině… Hnijící kozí maso… Šakalí dcero.“

„Nikdy můj souhlas nedostanete!“ vybuchla jsem.

Matka zaskřípala zuby. „Zřejmě nechápeš, co ti tu říkám. Jak už ti otec vysvětlil, postará se, aby tu dohodu schválil rabín bez tvého svolení – to, co si přeješ ty, je vedlejší. Ale kvůli mně se budeš aspoň tvářit jako poslušná dcera, ať už taková jsi, nebo ne.“

Když vykročila ke dveřím, pocítila jsem tíhu její krutosti i zoufalství, že uvíznu v budoucnosti, kterou nesnesu, a bezmyšlenkovitě jsem na ni zaútočila: „Co by řekl otec, kdyby věděl, jakým podvodem se celá ta léta chráníš?“

Zastavila se. „Podvodem?“ zeptala se, přestože moc dobře věděla, o čem mluvím.

„Vím, že užíváš bylinky, aby ses ochránila před početím. Vím o lněném semínku i pryskyřici.“

„Chápu,“ utrousila. „A předpokládám, že pokud přesvědčím otce, aby od těch zásnub upustil, ujistíš se, že se k němu ty informace nedostanou. Je to tak?“

Po pravdě mě taková důmyslná lest ani nenapadla. Chtěla jsem ji jen ranit, jako ona ranila mě. Přišla s tou hrozbou sama, nabídla mi ji jako na talíři a já se jí chopila. Bylo mi čtrnáct a zoufala jsem si. Zásnuby s Natanaelem, synem Hananiáše, mi připadaly jako smrt. Byl to život v kobce. Udělala bych cokoliv, abych se zachránila.

„Ano,“ prohlásila jsem, ohromená svým štěstím. „Jestli ho přemluvíš, nechám si to pro sebe.“

Zasmála se. „Pověz otci, co chceš. Nijak mě to netrápí.“

„Jak to můžeš říct?“

„Proč bych se měla starat, jestli mu povíš, co už stejně tuší?“

Jakmile matčiny kroky utichly, pootevřela jsem dveře a našla za nimi její oblíbenkyni nalepenou na prahu, shrbenou na stoličce. Jalta zmizela bůhvíkam.

„Budeš tu i spát?“ zeptala jsem se Šipry, aniž jsem se snažila zamaskovat vztek.

Zabouchla dveře.

Ticho v mém pokoji mě sžíralo osamělostí. Letmo jsem pohlédla na dveře a pak vytáhla zpod postele zaklínací misku, sundala látku a odhalila svou modlitbu.

Slyšela jsem šumění větru a na obloze se nakupily mraky, takže se v místnosti zešeřilo. Sedla jsem si na rohož na zem, chvíli jsem si tiskla misku k břichu a kolébala s ní, pak jsem s ní začala pomalu otáčet, jako bych promíchávala jemný písek, a odříkávala svou modlitbu do šedého světla. Opakovala jsem ji znovu a znovu, dokud jsem z proseb Bohu, aby se ke mně vrátil, nebyla unavená. Velikost ve mně (jaký to krutý žert!) ani moje pera a inkousty nedojdou požehnání. Slova, která jsem napsala, neuvidí oči lidí, kteří se ještě nenarodili. Stanu se zapomenutou ženou odporného mužíčka, toužícího po synovi.

Proklela jsem svět, který Bůh stvořil. Copak nedokázal vymyslet nic lepšího? Proklela jsem rodiče za to, že mě prodali, aniž se starali o mé city, a Natanaela, syna Hananiáše, za jeho pohrdání, úšklebek i hloupý purpurový klobouk – co se asi snažil tím trčícím výčnělkem vykompenzovat? Proklela jsem rabína, syna Siry, jehož slova se nesla galilejskými synagogami jako na křídlech andělů: „Narození dcery je prohra. Nemravný muž je lepší než žena, která vykonává dobro.“

Potomci hadů. Pytle shnilých předkožek. Hnijící vepřové maso!

Vyskočila jsem, kopla do té zatracené zaklínací misky i jejích prázdných slov a trhla jsem sebou, protože mi zraněným kotníkem projela bolest. Svalila jsem se zpátky na postel, schoulila se na bok a roztřásla se tichým pláčem.

Ležela jsem tam, dokud vztek a zármutek nepolevily. Přejížděla jsem prstem po červené přízi uvázané na zápěstí, mnula jsem ji mezi palcem a ukazováčkem a před očima mi vytanul jeho obličej s veškerou jeho hloubkou a čistotou. S Ježíšem jsme neprohodili jediné slovo, ale když mi stiskl ruku, cítila jsem důvěrnost. V mém nitru to vyvolalo dychtivou touhu.

Ne po něm, jak jsem se domnívala, ale po sobě. Přesto se mi do mysli vkradla myšlenka, že je stejně úžasný jako inkousty a papyry a stejně nekonečný jako slova. Že by mě dokázal osvobodit.

Setmělo se a padla tma. Nerozsvítila jsem lampy.

VII.

Něco se mi zdálo. Ne, vlastně to nebyl přímo sen, ale vzpomínka, která se mi ve spánku odvíjela v hlavě.

Je mi dvanáct a studuji s Titem, řeckým učitelem, kterého otec najal, když podlehl mému neodbytnému škemrání. Matka mě ujišťovala, že dostanu učitele jen přes její mrtvolu, a navzdory této prohře se nevzdala. Žila proto, aby mě, otce i učitele, kterému nebylo víc než devatenáct a měl z ní hrůzu, hlasitě kritizovala. Dnes mi Titus přinesl skutečný zázrak – ne jeden svitek, ale hromadu sušených palmových listů, úhledně převázaných koženou šňůrkou. Na nich jsou černým inkoustem hebrejská slova a po krajích ozdoby lesklou zlatou barvou, o jejíž existenci jsem předtím neměla ani tušení. Učitel mi vysvětluje, že ten inkoust je vyrobený ze žlutého arzénu. Skloním se níž a přičichnu. Voní zvláštně, jako staré mince. Přejíždím prstem po barvě a dotýkám se jí rty, což mi na jazyku rozpoutá malou erupci.

Nutí mě, abych ta slova přečetla nahlas, ne v hebrejštině, ale v řečtině. „To nedokážu,“ vrtím hlavou.

„O tom pochybuji. Začněte.“

Při výuce mě dohání k šílenství touha přestat s rozborem pasáží a překladem do jiného jazyka. Celou dobu chci především proniknout do příběhu na palmových listech, který je stejně ohromujícím zázrakem jako zlatý inkoust. Je to příběh o povýšené egyptské dívce Asenat, která byla donucena vzít si našeho patriarchu Josefa, a zachvátil ji obrovský vztek. Mučím se s překladem, abych se dozvěděla její osud, což zřejmě bylo účelem už od začátku.

Jakmile Titus odejde, zvednu měděné zrcátko a pohlédnu na svůj odraz, abych se na vlastní oči přesvědčila, že jsem to opravdu já, kdo toho nemožného skutku dosáhl, a v tu chvíli mě zabolí na pravém spánku. Myslím si, že důvodem není nic jiného než vypětí z úporného přemýšlení, ale potom se mi sevře žaludek a rozbolí mě hlava, objeví se světelný záblesk a celou místnost zaplaví jasné světlo. Uchváceně přihlížím, jak se zmenšuje, až se mi nakonec před očima vznáší červený kotouč. V něm pluje můj obličej, přesná kopie toho, který jsem právě viděla v zrcadle. Oslepující smysl mé existence mě poleká: Jsem Ana, která září. Postupně se ta vidina rozplývá a stává se pouhým popelem ve větru.

Otevřela jsem oči. V místnosti byla neproniknutelná tma, jako bych se ocitla uvnitř zralé černé olivy. Dveřmi otřásalo Šipřino chrápání. Vstala jsem, zapálila hliněnou lampičku a uhasila žízeň vodou z kamenného džbánku. Říká se, že pokud člověk spí s ametystem, zdá se mu důležitý sen. Takový kámen jsem sice v posteli neměla, ale to, co se v mém spánku přihodilo, působilo nadějně. Jako by mi tu vizi seslal sám Bůh, přesně tak jako před dvěma lety. Byla to nejpodivnější vzpomínka z mého dětství, a přesto jsem se s ní nikomu nesvěřila. Jak by to mohl někdo pochopit? Sama jsem nedokázala přijít na kloub tomu, co se stalo, jen že se mi tím Bůh snažil něco naznačit.

Následující týdny jsem prohledávala svaté knihy a nacházela podivné příběhy o Eliášovi, Danielovi, Elíšovi a Mojžíšovi a jejich zjeveních ohně, zvířat a trůnů ve tvaru válečných vozů. Bylo příliš sebevědomé myslet si, že mi Bůh také seslal zjevení? V té době jsem nedokázala odhadnout, jestli to bylo požehnání nebo prokletí. Přála jsem si věřit, že jde o příslib, že jednoho dne světlo ve mně zazáří, že mě na tomto světě někdo uvidí a také uslyší, a přesto jsem se bála, že jde o varování, že taková přání k ničemu nevedou. Možná to vidění neznamenalo nic víc, než že jsem posedlá nějakou ďábelskou nemocí. Postupem času jsem o té příhodě přemýšlela míň a míň, až jsem na ni nakonec úplně zapomněla. A teď se mi vrátila.

Na druhé straně místnosti ležela jako malé týrané stvoření převržená zaklínací miska. Došla jsem k ní, postavila ji a zamumlala, že svého jednání lituji. Položila jsem si ji do klína, uvolnila červenou přízi ze svého zápěstí, vložila ji do misky a obtočila kolem dívčí postavy.

Vydechla jsem tak nahlas, že se ten zvuk roznesl po celé místnosti, a potom se otevřely dveře a zase se zavřely. „Dítě,“ zašeptala Jalta.

Rozběhla jsem se k ní, netečná k bolavému kotníku. „Jak ses sem dostala – a kde je Šipra?“

Položila si prst na rty a otevřela dveře, takže jsem viděla, jak matčina služebná ochable sedí na stoličce, hlavu má skloněnou na hrudi a z koutku úst jí vytékají sliny.

„Připravila jsem pohár svařeného vína ochuceného myrhou a mučenkou a Lavi jí ho moc rád donesl,“ odpověděla Jalta, zavřela dveře a rozzářila se. „Přišla bych dřív, ale ten nápoj odrovnával tu starou velbloudici déle, než jsem si myslela.“

Sedly jsme si na kraj postele a vzaly jedna druhou za ruce. Její kosti byly jako platanové větvičky. „Nemůžou mě s ním zasnoubit,“ vyhrkla jsem. „Nedovolíš jim to.“

Zvedla lampu a přitáhla ji mezi nás. „Podívej se na mě, Ano. Udělala bych pro tebe cokoliv, ale v tomhle jim zabránit nedokážu.“

Zavřela jsem oči a uviděla světlé skvrny jako padající hvězdy.

Nemohla být shoda náhod, že se mi ta vzpomínka opět objevila ve spánku téže noci, kdy mě rodiče odsoudili ke sňatku a zavřeli v pokoji. Příběh o egyptské dívce nucené k odpornému manželství byl jistě vzkazem, abych zůstala neoblomná. Asenat byla ve svém vzdoru neúprosná. Také taková zůstanu.

Ale co měl znamenat můj obličej uvnitř malého slunce? I kdyby mě rodiče provdali za toho nesnesitelného Natanaela, syna Hananiáše, nebyla bych jeho – navždy zůstanu Anou. To zjevení bylo příslibem, že světlo ve mně nezhasne a velikost ve mně nezmizí. Stále budu na tomto světě viditelná. Při tom odhalení se mi srdce mírně zachvělo.

„Myslím si však, že k jednomu bych tvé rodiče přesvědčit dokázala,“ pokračovala Jalta. „Nebude to sice lék, ale aspoň útěcha. Až se vdáš, odstěhuji se do domu tvého muže s tebou.“

„Myslíš si, že to Natanael, syn Hananiáše, dovolí?“

„Nebude se mu líbit, že bude muset krmit a šatit vdovu, která mu bude zabírat místo, ale přemluvím bratra, aby to ujednání vložil do vaší zásnubní smlouvy. Nebude to těžké. Při pomyšlení, že se mě zbaví, bude on i Hadar radostí skákat až do stropu.“

Ve svých čtrnácti letech jsem nikdy neměla skutečného a trvalého přítele, jen Jidáše, a na chvíli se mě zmocnila euforie. „Ach, teto, bude to jako s Noemi a Rút v Písmu svatém. Kamkoliv půjdeš, půjdu i já.“

Jalta dodržovala slib, že nebude mluvit o své minulosti, ale nyní, když se ke mně připoutala, mě napadlo, že mi možná své tajemství odhalí.

„Vím, že tě otec zapřísahal, abys mlčela,“ pronesla jsem. „Ale teď jsme spojené navěky. Nic mi nezatajuj. Pověz mi, proč jsi přišla sem do Cipori.“

Jako by se jí kosti v ruce rozpálily. „Dobře, Ano. Povím ti to, ale tví rodiče se to nesmí dozvědět.“

„Nikdy,“ slíbila jsem.

„Byla jsem vdaná za muže, který se jmenoval Rubel. Byl to voják židovské milice, která měla dohlížet na to, aby se v Alexandrii dodržovala římská nařízení. Porodila jsem mu dva syny, ale oba do roka zemřeli. To ho rozlítilo. A protože nemohl pěstmi potrestat Boha, potrestal mě. Neustále jsem byla zbitá, opuchlá a vyděšená. Jen o šabatu přestal být krutý a považoval se za čestného muže.“

To jsem nečekala. Něco se ve mně zlomilo. Chtěla jsem se zeptat, jestli je Rubel zodpovědný za její svěšené oko, ale mlčela jsem.

Mluvila dál. „Jednoho dne onemocněl a zemřel. Postihla ho tak náhlá a odporná smrt, že to v Alexandrii vyvolalo klepy. Jeho přátelé tvrdili, že jsem se mu pomstila za to, že mě bil, a že jsem ho otrávila.“

„A udělala jsi to?“ vyhrkla jsem. „Nedivila bych se ti.“

Uchopila do dlaně mou bradu. „Pamatuješ se, jak jsem ti řekla, že máš ve svém srdci velesvatyni, kde dlí tvá tajná touha? Mou touhou bylo se od něj osvobodit. Prosila jsem Boha, aby mě vyslyšel, a pokud to jinak nepůjde, vzal si Rubelův život jako cenu za jeho zločiny. Napsala jsem tu modlitbu do své zaklínací misky a pronášela ji každý den. Kdyby byl Bůh žena, jednal by už dřív. Takhle mu trvalo rok, než se nade mnou slitoval.“

„Nezabila jsi svého muže, udělal to Bůh,“ prohlásila jsem s úlevou, ale i s mírným zklamáním.

„Ano, ale jeho smrt přivodila má modlitba. Proto jsem tě varovala, aby sis dávala pozor, co do misky napíšeš. Když člověk zaznamená tužby svého srdce inkoustem do slov a vytvoří z nich modlitbu, pak v boží mysli ožijí.“

Opravdu? „Dnes večer jsem svou misku odkopla až na druhou stranu místnosti,“ přiznala jsem.

Usmála se. Její obličej vypadal starodávně a svým způsobem krásně. „Ano, zásnuby ti vzaly naději. Ale vrať se ke svým tužbám. Ty tě naučí všechno.“

Připadalo mi, jako by její slova rozpoutala ve vzduchu kolem nás silnou energii.

„Buď trpělivá, dítě,“ pokračovala. „Tvá chvíle přijde, a až se to stane, musíš se jí chopit se vší odvahou, kterou v sobě najdeš.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kniha tužeb.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.