Přeložila Alice Flemrová

IL COLIBRI

Copyright © 2019 La nave di Teseo Editore, Milano

Translation © Alice Flemrová, 2021

ISBN 978-80-207-2038-2

Giovannimu,

bratrovi i sestře

Nemohu pokračovat.

Budu pokračovat.

Samuel Beckett

Dalo by se to tak říct (1999)

Římská čtvrť Trieste je, dalo by se to tak říct, středem tohohle příběhu plného spousty dalších středů. Je to čtvrť, jež odjakživa kolísala mezi elegancí a úpadkem, mezi přepychem a průměrností, mezi privilegovaností a ordinérností, a to by prozatím stačilo, je zbytečné ji dále popisovat, protože její popis by se na začátku příběhu mohl jevit nudným, ba dokonce kontraproduktivním. Ostatně, ten nejlepší způsob, jak můžeme nějaké místo popsat, je vyprávět, co se tam děje, a tady se co nevidět stane něco důležitého.

Zkusme to takhle: jedna z věcí, které se stanou v tomhle příběhu plném spousty dalších příběhů, se stane ve čtvrti Trieste, v Římě, jednoho rána v polovině října roku 1999, konkrétně na rohu via Chiana a via Reno, v prvním patře jednoho z těch domů, který tu právě nebudeme popisovat a v němž se už přihodil milion dalších věcí. Až na to, že ta věc, která se tu každou chvíli stane, je rozhodující a, dalo by se to tak říct, potenciálně osudná pro život protagonisty tohohle příběhu. MUDr. Marco Carrera, hlásá cedulka přilepená na dveřích jeho ordinace, oftalmolog; na dveřích, které ho ještě na chvíli oddělují od toho nejkritičtějšího okamžiku jeho života plného spousty dalších kritických okamžiků. Ve své ordinaci v prvním patře jednoho z těch starých domů atakdále totiž právě teď předepisuje recept jedné staré paní trpící přední blefaritidou: antibiotické oční kapky, po novátorské, ba přímo revoluční léčbě, dalo by se to tak říct, při níž se do oka kape N-acetylcystein a která už u jiných jeho pacientů vyřešila nejzávažnější problém téhle choroby čili její tendenci přejít do chronického stavu. Ale za dveřmi už čeká osud, aby ho smetl prostřednictvím mužíka jménem Daniele Carradori, plešatého a vousatého, zato však obdařeného, dalo by se to tak říct, magnetickým pohledem, který se zakrátko soustředí do oftalmologových očí a kápne do nich nejdřív nevěřícnost, potom znepokojení a nakonec bolest, již nebude možné vyléčit pomocí jeho (oftalmologových) znalostí. Je to rozhodnutí, které už mužík učinil a které ho vyhnalo až do čekárny, kde teď sedí a hledí na své boty, místo aby využil bohaté nabídky zbrusu nových časopisů – a nikoli plesnivých a měsíce starých –, které jsou rozloženy na stolcích. Nemá cenu doufat, že by si to rozmyslel. A je to tady. Dveře ordinace se otevřou, stará blefaritička překročí práh, otočí se, stiskne doktorovi ruku a odchází k recepčnímu pultu zaplatit účet (120 000 lir), zatímco Carrera vykoukne ven, aby zavolal dalšího pacienta. Mužík vstane, přistoupí k němu, Carrera mu podá ruku a pozve ho dál. Starý gramofon značky Thorens, toho času za zenitem – ale svého času, tedy před čtvrt stoletím, byl jedním z nejlepších –, zaklíněný v polici spolu s věrným zesilovačem Marantz a dvěma mahagonovými reproduktory AR6, potichoučku přehrává desku Grahama Nashe s názvem Songs for Beginners (1971), jejíž záhadný obal, položený na výše zmíněné polici a zobrazující výše zmíněného Grahama Nashe s fotoaparátem v ruce v nesnadno rozluštitelném kontextu, se jeví tou nejnápadnější věcí v celé místnosti. Dveře se zase zavřou. A je to tady. Blána, která dělila doktora Carreru od toho nejsilnějšího emočního otřesu v životě plném dalších silných emočních otřesů, spadla.

Modleme se za něj, a za všechny lodě na moři.

Pohlednice poste restante (1998)

Luisa LATTES

Poste Restante

67 Rue des Archives

75003 Paříž

Francie

Řím, 17. dubna 1998

Pracuju a myslím na tebe

M.

Ano, či ne (1999)

„Dobrý den. Jmenuju se Daniele Carradori.“

„Marco Carrera, dobrý den.“

„Moje jméno vám nic neříká?“

„Mělo by?“

„Ano, mělo.“

„Můžete mi ho prosím zopakovat?“

„Daniele Carradori.“

„To je jméno manželčina psychoanalytika?“

„Přesně tak.“

„Aha. Promiňte, ale nikdy bych si nepomyslel, že se s vámi setkám. Posaďte se. Co pro vás můžu udělat?“

„Vyslechnout mě, doktore Carrero. A až vám řeknu, co vám musím sdělit, mě pokud možno nenahlásit Lékařské komoře, nebo dokonce Italské psychoanalytické společnosti, což byste jakožto můj kolega mohl celkem snadno udělat.“

„Nahlásit vás? A proč?“

„Protože to, co se chystám udělat, je zakázané a v mé profesi se to velmi přísně trestá. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že to někdy v životě udělám, ani bych si nepomyslel, že o tom budu třeba jenom uvažovat, ale mám důvod se domnívat, že vám hrozí vážné nebezpečí, a jsem jediný člověk na světě, který o tom ví. Proto jsem se rozhodl vás informovat, třebaže tím porušuji jedno ze základních pravidel své profese.“

„A sakra. Povídejte.“

„Ale nejdřív bych vás měl požádat o jednu laskavost.“

„Vadí vám ta muzika?“

„Jaká muzika?“

„Žádná, to nic. O co mě musíte požádat?“

„Rád bych vám položil pár otázek, jen abych si potvrdil věci, které mi o vás a o vaší rodině byly sděleny, a vyloučil možnost, že jsem si udělal zavádějící obrázek. Ta záležitost je podle mě poněkud nepravděpodobná, ale nelze ji zcela vyloučit. Chápete?“

„Ano.“

„Přinesl jsem si tyto poznámky. Odpovídejte mi jen ano, či ne, prosím.“

„Dobře.“

„Můžu začít?“

„Klidně začněte.“

„Jste doktor Marco Carrera, je vám čtyřicet let, vyrostl jste ve Florencii, vystudoval jste medicínu na univerzitě La Sapienza v Římě a získal jste specializaci v očním lékařství?“

„Ano.“

„Jste synem Letizie Calabrò a Proba Carrery, oba jsou architekti, oba jsou v důchodu, bydlí ve Florencii?“

„Ano. Ale můj otec je inženýr.“

„Aha, dobře. Máte bratra Giacoma, o něco mladšího než vy, žijícího v USA, a, omlouvám se, měl jste sestru Irene, která se na začátku osmdesátých let utopila?“

„Ano.“

„Jste ženatý s Marinou Molitor, slovinské národnosti, zaměstnanou jako pozemní personál u Lufthansy?“

„Ano.“

„Jste otcem desetileté Adele, která navštěvuje pátou třídu státní základní školy nedaleko Colossea?“

„Školy Vittorina da Feltre, ano.“

„A která byla od svých tří do šesti let přesvědčená, že má k zádům připevněnou šňůru, což vás, rodiče, přimělo se obrátit na jednoho specialistu v oboru dětské psychologie?“

„Na Mága Manfrotta…“

„Jak prosím?“

„Ne, takhle si dával dětmi říkat. Ale ten problém se šňůrou nevyřešil on, i když Marina si dál myslí, že ano.“

„Chápu. Takže je pravda, že jste se obrátili na specialistu v oboru dětské psychologie.“

„Ano, ale nechápu, co to má společného s…“

„Je vám jasné, proč vám kladu tyhle otázky, že ano? Já mám jen jediný zdroj informací a ověřuju si, že je důvěryhodný. Tuto svědomitost nemohu zanedbat, vzhledem tomu, co jsem vám přišel říct.“

„Dobře. Ale co jste mi přišel říct?“

„Ještě pár otázek, jestli vám to nevadí. Budou to otázky trochu intimnějšího rázu a byl bych rád, kdybyste na ně odpověděl co nejupřímněji. Cítíte se na to?“

„Ano.“

„Vy hrajete hazardní hry, že ano?“

„No, teď už ne.“

„Ale lze tvrdit, že v minulosti jste byl hazardní hráč?“

„Ano. V minulosti ano.“

„A je pravda, že až do čtrnácti let jste byl mnohem menší než vaši vrstevníci, takže vám vaše matka začala říkat Kolibřík?“

„Ano.“

„A že ve čtrnácti letech vás otec odvezl do Milána, abyste se tam podrobil experimentální hormonální léčbě, po níž jste dosáhl normálního vzrůstu, když jste za necelý rok vyrostl o skoro šestnáct centimetrů?“

„Během osmi měsíců, ano.“

„A je pravda, že vaše matka byla proti tomu, chci říct, že si přála, abyste zůstal malý, a že ta cesta do Milána byl jediný projev autority vašeho otce při plnění jeho rodičovské role, jelikož ve své rodině – omluvte mě, že teď použiji přesný obrat, jímž mi ta skutečnost byla sdělena – je všem u prdele?“

„Vida! Není to pravda, ale vzhledem k tomu, kdo vám tohle všechno řekl, tak ano, Marina o tom byla vždycky přesvědčená.“

„Není pravda, že vaše matka byla proti, nebo že váš otec je všem u prdele?“

„Není pravda, že můj otec je všem u prdele. Akorát si to vždycky myslela spousta lidí, obzvlášť Marina. Mají tak rozdílné povahy, ona a můj otec, že většinou…“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat, doktore Carrero. Říkejte mi jen ano, či ne, dobře?“

„Dobře.“

„Je pravda, že už spoustu let udržujete vztah se ženou, do níž jste odjakživa zamilovaný a která se jmenuje Luisa Lattes a v současné době žije…“

„Cože? Kdo tohle říká?“

„Hádejte.“

„Vyloučeno! To není možné, Marina vám nemohla říct, že…“

„Odpovídejte jen ano, či ne, prosím. A snažte se být upřímný, abych mohl posoudit důvěryhodnost svého zdroje. Jste dosud zamilovaný nebo jste ve své manželce mohl vzbudit dojem, že jste dosud zamilovaný do téhle Luisy Lattes, ano, nebo ne?“

„Kdepak!“

„Takže se s ní tajně nescházíte během konferencí, kterých se účastníte ve Francii nebo Belgii či v Holandsku, každopádně v místech nepříliš vzdálených od Paříže, kde Luisa Lattes bydlí? Ani v létě v Bolgheri, kde pravidelně trávíte srpen ve dvou sousedních rodinných domech?“

„Ale to je směšné! Vídáme se každé léto na pláži i se svými dětmi, třeba se i dáme do řeči, ale nikdy nás ani nenapadlo ‚udržovat vztah‘, jak jste řekl, ani se potají vídat, když jedu někam na konferenci.“

„Podívejte, já tu nejsem od toho, abych vás soudil. Jen se pokouším pochopit, jestli to, co mi vaše manželka řekla, je pravda, nebo lež. Takže je lež, že vy a tahle žena se potají vídáte?“

„Ano, je to lež.“

„A vy vylučujete, že by o tom vaše manželka mohla být přesvědčená, třebaže to není pravda?“

„No jistě že to vylučuju! Vždyť se i spřátelily. Jezdí spolu na koni, chci říct jen ony dvě: děti nechají na krku nám otcům a celé dopoledne se projíždějí po kraji.“

„To nic nedokazuje. Je možné se s někým spřátelit a stýkat se s ním každý den právě proto, že na dotyčnou osobu chorobně žárlíme.“

„Ano, ale tohle není ten případ, věřte mi. Marina chorobně nežárlí na nikoho, já jsem jí věrný a ona to moc dobře ví.

Nechcete mi prosím už konečně říct, proč jsem údajně v nebezpečí?“

„Takže vy si už roky nedopisujete, vy a tahle Luisa Lattes?“

„Ne!“

„Milostné dopisy?“

„Kdepak!“

„Jste upřímný, doktore Carrero?“

„No ano!“

„Zeptám se vás na to ještě jednou: jste upřímný?“

„Jistě že jsem upřímný! Ale nechcete mi říct…“

„Tak to se vám musím omluvit, ale navzdory mému přesvědčení, které bylo pevné, to vás ujišťuji, jinak bych sem nechodil, ke mně nebyla upřímná vaše manželka, takže vám nehrozí to nebezpečí, jak jsem se domníval, a proto vás nebudu dál obtěžovat. Žádám vás, abyste tuhle moji návštěvu pustil z hlavy, a snažně vás prosím, abyste o ní s nikým nemluvil.“

„Cože? Proč vstáváte? Kam jdete?“

„Znovu se vám omlouvám, ale dopustil jsem se hrubé chyby v odhadu. Na shledanou. Cestu znám…“

„Tak to ne. Vy si sem nemůžete nakráčet, říct mi, že mi hrozí vážné nebezpečí kvůli něčemu, co vám sdělila moje žena, podrobit mě křížovému výslechu a pak odejít a nic mi neříct! Vy mi to teď povíte, jinak vás nahlásím Komoře, to si pište!“

„Uklidněte se, prosím. Pravda je taková, že jsem sem neměl vůbec chodit a hotovo. Vždycky jsem soudil, že můžu věřit tomu, co mi vaše manželka o sobě a o vás vypráví, a utvořil jsem si jasný názor na poruchu, jíž trpí, právě proto, že jsem jí vždycky věřil. Na základě tohoto názoru jsem v situaci, která mi připadala velice vážná, usoudil, že musím jednat mimo rámec omezení, jež mi ukládá profesionální deontologie, jenže vy mi teď říkáte, že ke mně vaše manželka nebyla upřímná ohledně tak bazální věci, a pokud nebyla upřímná v tomhle, je pravděpodobné, že neříkala pravdu ani ohledně mnoha dalších věcí, včetně těch, jež mě přiměly se domnívat, že jste v nebezpečí. Takže vám opakuji, jde o moji chybu, za niž se vám můžu jen ještě jednou omluvit, ale od chvíle, kdy ke mně vaše manželka přestala docházet, jsem si začal klást otázku, zda…“

„Cože? Moje žena k vám přestala docházet?“

„Ano.“

„Jak je to dlouho?“

„Už přes měsíc.“

„Děláte si legraci.“

„Vy jste to nevěděl?“

„Ne, to jsem tedy nevěděl.“

„Nedochází ke mně od sezení… z šestnáctého září.“

„Ale mně říká, že k vám dál chodí. V úterý a ve čtvrtek, ve čtvrt na čtyři, jako vždycky, já vyzvedávám Adele ve škole, protože Marina musí jít k vám. Mám jít pro Adele i dneska odpoledne.“

„Že lže vám, mě vůbec nepřekvapuje, doktore Carrero.

Problém je, že lhala i mně.“

„No dobře, tak vám v jedné věci zalhala. A pak, promiňte, nejsou snad pro vás lži víc osvětlující než zatajovaná pravda?“

„Pro koho, pro vás?“

„Pro vás psychoanalytiky. Není to tak, že pro vás je užitečné všechno, pravda i lži, atakdále atakdále?“

„A tohle říká kdo?“

„No, já nevím, vy… Psychoanalytici. Psychoanalýza. Ne? Už od malička jsem obklopen lidmi, co chodí na analýzu, a vždycky jsem slýchal, že, no prostě, setting, přenos, sny, lži, to všechno má svůj význam právě proto, že pravda, kterou pacient tají, se v nich zachytí. Nebo ne? V čem je problém, pokud si Marina něco vymyslela?“

„Ne, jestli je ta věc s Luisou Lattes jen nějaká její představa, změní se tím hodně, v tom případě hrozí nebezpečí vaší manželce.“

„Ale proč? Jaké nebezpečí?“

„Podívejte, moc mě to mrzí, ale už se nehodí, abych s vámi mluvil. A neříkejte své manželce, že jsem tady byl, snažně vás prosím.“

„Jak si můžete myslet, že vás nechám odejít, po tom, co jste mi řekl? Já teď důrazně žádám, abyste…“

„To je marné, doktore Carrero. Klidně mě nahlaste Lékařské komoře, když myslíte: ostatně si to zasloužím, vzhledem k pochybení, jehož jsem se dopustil. Ale nikdy mě nedonutíte vám říct, co…“

„Poslyšte, to není žádná představa.“

„Co to říkáte?“

„To, co vám Marina řekla o Luise Lattes, není žádná utkvělá představa. Je to pravda, vídáme se, píšeme si. Až na to, že to není žádný vztah, a hlavně to není manželská nevěra: je to něco mezi námi, co bych ani nedokázal definovat, a nechápu, jak o tom Marina může vědět.“

„Jste do ní stále zamilovaný?“

„Koukněte, o tohle tady nejde. Jde o to, že…“

„Omluvte mě, ale musím naléhat: jste do ní stále zamilovaný?“

„Ano.“

„Viděli jste se loni v červnu v Lovani?“

„Ano, ale…“

„Napsal jste jí před několika lety v jednom dopise, že se vám líbí způsob, jímž skáče z břehu do vody?“

„Ano, ale jak to do pr…“

„Složili jste slib cudnosti, tedy že se spolu nebudete milovat, i když po tom toužíte?“

„Ano, ale vážně, jak tohle Marina může vědět? A proč mi neřeknete, co mi máte říct, bez všech těch průtahů? Tady jde o manželství, do prdele, a taky o dítě!“

„Nerad vám to říkám, ale vaše manželství už před nějakým časem skončilo, doktore Carrero. A dítě tu bude další, už brzo, ale nebude vaše.“

Bohužel (1981)

Luisa Lattes

Via Frusa 14

50131 Florencie

Bolgheri, 11. září 1981

Luiso, moje Luiso,

vlastně ne moje, bohužel, Luiso a hotovo (Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, tvoje jméno mě bombarduje a já nevím, co dělat, abych ho zarazil): říkáš, že jsem utekl. Je to pravda, ale po tom, co se stalo a co mě přepadl ten pocit viny, jsem po celé ty dlouhé a neuvěřitelné dny už nebyl nikým, ani sebou samým, ani nikým jiným. Byl jsem jako v transu, myslel jsem si, že se to všechno stalo kvůli mně, protože jsem byl s tebou, zatímco se to dělo, a protože jsem s tebou byl šťastný. A myslím si to dál.

Všichni teď říkají, že to byla vůle boží nebo že to byl osud a podobné voloviny, a já jsem se do krve pohádal s Giacomem a dal jsem to za vinu jemu a nemám vůbec chuť se podívat do tváře rodičům. To, že vím, kde jsou, mi slouží jen k tomu, abych zůstával někde jinde. Jestli jsem utekl, moje Luiso, vlastně ne moje, bohužel, Luiso a hotovo (Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, Luisa, tvoje jméno mě bombarduje a mně se vůbec nechce ho zarazit), tak špatným směrem, jako bažanti, když hoří les, které jsem viděl, když jsem dělal hasiče, jak vzlétají vyděšení ohněm a bezhlavě míří směrem k ohni, blíží se k němu, místo aby se od něj vzdalovali, přiblíží se tak moc, až do něj spadnou. Neuvědomil jsem si, že jsem utekl, tak je to: bylo potřeba udělat tolik věcí, všechny byly příšerné, a pak tu byla ta šaškárna s Monteky a Kapulety, kvůli které bylo nemožné prolézt živým plotem (ale já byl v šoku, Luiso, bylo to možné, jakpak by ne, Luiso, to nepopírám, Luiso, Luiso, Luiso, Luiso), a já jím neprolezl a ani jsem se s tebou nerozloučil.

Teď jsem tady, sám, to znamená opravdu sám, všichni odjeli, řekli, že už se nikdy nevrátí, že dům prodají, že už nikdy nevkročí na žádnou pláž, že už nikdy nepojedou na prázdniny, a odjeli jste i vy a já teď prolézám živým plotem tam a zpátky, a nikdo mě nevidí, a chodím na pláž, chodím k Mlýnkům, chodím za duny, a nikdo tam není, a měl bych se učit, ale ani se o to nepokouším, a myslím na tebe, myslím na Irene, na štěstí a zoufalství, které se na mě zřítily v téže chvíli a na témže místě, a já nechci přijít ani o jedno, ano, chci je obě, jenže mám strach, že přijdu i o ně, že přijdu o tuhle bolest, že přijdu o tohle štěstí, že ztratím tebe, Luiso, tak jako jsem ztratil svoji sestru, a možná jsem tě už ztratil protože říkáš že jsem utekl což je bohužel pravda utekl jsem ale ne od tebe jenom jsem utekl špatným směrem jako ti bažanti Luiso Luiso Luiso Luiso Luiso zrovna ses narodila prosím tě neumírej i ty a i když jsem utekl počkej na mě odpusť mi obejmi mě polib mě neskončil dopis to jen došel papír

Marco.

Oko hurikánu (1970–79)

Duccio Chilleri byl vysoký a neohrabaný kluk, ale přesto sportovně nadaný, i když méně, než si myslel jeho otec. Černé vlasy, koňský úsměv; tak hubený, že vypadal pořád jako z profilu, doprovázený pověstí, že nosí smůlu. Nikdo nic nevyprávěl o tom, jak a kdy o něm ta fáma vznikla, a tak se zdálo, že ji s sebou nosí odjakživa, spolu s přezdívkou, která z ní vzešla: Nepojmenovatelný, třebaže v dětství se mu přezdívalo jinak: Blizzard, to byla jeho dětská přezdívka, odvozená od značky lyží, na kterých na sebe v závodech v Toskánsko-emilských Apeninách upozorňoval jako na slibný talent v kategorii dětí a posléze žáků a dorostu. Ve skutečnosti, tak jako všechno, i tahle fáma měla svůj počátek a ten sahal právě k jedněm lyžařským závodům, k jednomu obřímu slalomu v lyžařském středisku Zum Zeri u průsmyku Passo dei Due Santi, kde se konaly i mezinárodní kvalifikace. Duccio Chilleri byl po prvním kole ve své kategorii druhý, hned za jedním protivným šampionkem z Modeny jménem Tavella. Meteorologické podmínky byly značně nepříznivé, vál silný vítr, ale sjezdovka se přesto topila v mlze, takže porota zvažovala možnost zrušení závodu. Pak se vítr zmírnil a druhé kolo se konalo, třebaže mlha ještě víc zhoustla. Při čekání na start mu jeho otec-trenér zahříval svaly na nohou a přitom ho pobízel, aby se beze strachu pustil po svahu, aby se do toho opřel, aby jel jako o život a předjel toho Tavellu, a když pak stál u startovní branky, připravený vyrazit na neviditelnou trať, zatímco otec-trenér mu dokolečka opakoval, že to zvládne, že může vyhrát, že může předjet Tavellu, Duccio Chilleri prý pronesl následující větu: „Ten stejně spadne, a ještě si namele.“ Do cíle dojel v nejlepším čase a hned po něm byl na řadě Tavella. Nikdo dobře neviděl, jak se to seběhlo, tak hustá byla ta mlha, ale krátce před mezičasem se z jedné muldy na konci prudkého svahu ozval srdceryvný výkřik, a když tam porotci doběhli, našli na zemi Tavellu v bezvědomí, s půlkou tyče zabodnutou ve stehně – tehdy se ještě používaly slalomové tyče ze dřeva a dřevo se občas zlomilo –, a kaluž krve, která barvila doruda splývající mléčnost sněhu a mlhy. Vypadal, jako kdyby ho napadli indiáni. Chlapec nevykrvácel a nezemřel, protože tyč se při průchodu svalem jen zlehka otřela o stehenní tepnu, ale v dějinách toho lyžařského střediska to byl nejvážnější úraz a měl být po mnoho dalších sezón znovu a znovu připomínán spolu se slovy, která pronesl Duccio Chilleri, než vyrazil na trať. A tak se na úsvitu puberty zrodila jeho pověst smůlonoše, znenadání a bez možnosti vykoupení. Nikdo se, ani zpětně, nikdy neobtěžoval si povšimnout, že blizzard znamená anglicky „bouře“ – což ho prakticky už odmalička vsazovalo do karmického rámce lépe identifikovaného přezdívkou, která ho čekala v dospělosti. A už vůbec se nikdo neodvážil předložit domněnku, že jeho příjmení, v Itálii dost vzácné a vyskytující se jen v některých oblastech Toskánska, by mohlo být odvozeno (v jeho případě sugestivně) od anglického slova killer: a pletl by se, neboť to příjmení má pravděpodobně původ v záměně souhlásek v mnohem častějším příjmení Chillemi – ve vznešené odnoži pocházejícím z Lombardie a v té plebejské hluboce zakořeněném na Sicílii –, anebo v migraci několika členů starého francouzského vikomství Chillerů do Itálie. To jen aby byla zřejmá úplná povrchnost jevu, jenž ho zasáhl, i naprostá absence prohlubování znalostí, jež tento jev doprovázela. Nosil smůlu a hotovo, co je na tom k prohlubování?

V přechodu od Blizzarda k Nepojmenovatelnému se přátelství ukořistěná díky sportovním výsledkům rozpadla, a když mu bylo šestnáct, jediný přítel, který mu v celé Florencii zůstal, byl Marco Carrera. Seděli spolu v lavici na prvním i druhém stupni základní školy, hráli spolu tenis za C. T. Florencie, byli členy téhož lyžařského oddílu až do chvíle, kdy Marco přestal závodit, a třebaže navštěvovali dvě různá gymnázia, i nadále se vídali každý den i z mimosportovních důvodů, hlavně kvůli poslechu hudby z amerického západního pobřeží: Eagles, Crosby Stills Nash & Young, Poco, Grateful Dead, na níž oba svorně a vytrvale ujížděli. Ale především, především jejich přátelství utužily hazardní hry. Hráčství měl v krvi ve skutečnosti jenom Duccio, Marco se pouze nechal strhnout kamarádovou vášní a užíval si spolu s ním báječného pocitu svobody, ale dalo by se říct i osvobození, jejž ten zvrat vyvolal v jejich životech. Ani jeden totiž nepocházel z rodiny, která by byť jen okrajově hostila tohoto démona, a to ani v dávných dobách: žádný prastrýček, jenž by se propadl do chudoby v baccaratových salonech fašistické aristokracie, žádné jmění nastřádané v devatenáctém století, které by se rozplynulo, než bys řekl švec, vinou pradědečka, jemuž první světová válka zatemnila mozek. Hazard byl jednoduše jejich objevem. Obzvlášť Duccio ho využíval jako šperhák, aby vypáčil dvířka zlaté klece (tenkrát se tomu tak říkalo), kterou kolem něj vybudovali jeho rodiče, a vyhlídka, že rozhází jejich majetek v hernách a kasinech, byla pro něj přinejmenším stejně tak lákavá jako pro ně vidina jeho hromadění pomocí obchodů s oděvy. Nicméně mu bylo patnáct, šestnáct, sedmnáct let: co dokáže člověk v tomhle věku rozházet? Jakkoli štědré bylo jeho týdenní kapesné (plus mínus dvojnásobek toho Marcova), s podobnými finančními prostředky nemohl prosperitu své rodiny poškodit: nanejvýš, v obdobích, kdy mu štěstěna nepřála, se mu mohlo stát, že udělal dluh v Mondo Disco, obchodu s deskami ve via dei Conti, kde se on a Marco zásobovali hudbou z dovozu: dluh, který vždy za pár týdnů dokázal splatit sám, aniž si toho jeho rodiče vůbec všimli.

Šlo o to, že většinou vyhrával. Byl šikovný. Při pokeru s kamarády (těch nevinných partičkách o sobotní noci, při kterých mohl člověk vyhrát maximálně dvacet tisíc lir) neměl konkurenci a z toho důvodu, za přispění té fámy, která ho mezitím proměnila v Nepojmenovatelného, ho z nich záhy vykázali. Marca ne, toho nevyhostili, a on se jich po nějakou dobu dál účastnil a taky pořád vyhrával, dokud se sám nerozhodl, že tyhle partičky opustí a vydá se za kamarádem na profesionálnější dráhu. Nejdřív koně. Jelikož byl Duccio Chilleri ještě nezletilý, nemohl být vpuštěn do ilegálních hráčských doupat, a už vůbec ne do kasin, ale hlídači na závodišti Le Mulina doklady nepožadovali. I na tohle měl talent, neponechával nic náhodě. A tak chodil za školu, aby trávil celá dopoledne na hipodromu, kde se díval na rozklusávající se koníčky ve společnosti chrchlajících staříků, kteří ho zasvěcovali do tajemství království klusu.

A najednou se vedle něj začal objevovat i Marco, stále častěji, a to jak na těch cenných dopoledních stážích, tak odpoledne v dostihových kancelářích, anebo znovu při večerních schůzkách na závodišti, kdy sázeli na koně, které předtím viděli, nebo na favority koupených dostihů, na které dostali echo. Oba kamarádi opět vyhrávali mnohem víc, než prohrávali.

Ale na rozdíl od Marca, který nezanechal jiných přátelství ani sportu, který neztratil zájem o dívky a který před svou rodinou tuhle činnost přísně tajil, čili který si příležitost dospět do skvělého života, jejž mu všichni věštili, uchovával nedotčenou, Duccio využil hazardu, aby přetnul pouta se svým měšťáckým osudem. Jak moc ho zjištění, že se z něj stal Nepojmenovatelný, zpočátku ponižovalo, tak se z toho stavu později naučil těžit. Navzdory tomu, že se mu jeho bývalí přátelé vyhýbali, jako by byl prašivý, vídal je každý den ve škole, a jelikož Florencie nebyla Los Angeles, potkával je i jen tak náhodou: v centru, v kině, v baru. Při těchto příležitostech pochopil, že jakékoli jeho prohlášení má mystickou sílu klatby, a vzhledem k tomu, že něco nepěkného se dříve či později přihodilo každému, jak „vypadáš dobře“, tak i „přijdeš mi nějak skleslej“ se pro adresáta sdělení ukázalo stejnou měrou smrtící a dopadlo na něj s drtící silou. Jakkoli to může znít neuvěřitelně, na konci sedmdesátých let dvacátého století ostatní kluci doopravdy věřili, že Duccio Chilleri nosí smůlu. Marco samozřejmě ne a všichni mu nakonec kladli stále stejnou otázku: „Proč s ním ještě pořád někam chodíš?“ I odpověď byla stále stejná: „Protože je to můj kamarád.“

A přece, třebaže Marco by to nikdy nepřiznal, existovaly další dva důvody, proč se s ním stýkal, mnohem méně nezištné. Jedním, jak už jsme řekli, byl hazard: s Ducciem Marco zažíval ničím nepřekonatelné adrenalinové stavy, vyhrával peníze a poznával celé podsvětí, o kterém ani jeho prudce elegantní matka, ani jeho mírný otec, ani jeho dva sourozenci – o čtyři roky starší Irene, plně pohlcená vlastními vztahovými problémy, o něco mladší Giacomo, sžíraný soutěživostí – neměli ani zdání. Ten druhý důvod byl zatraceně narcisistický: skutečnost, že se dál stýká s jedincem, kterého ostatní zavrhli, se jemu promíjela: díky své inteligenci, díky své dobré povaze, díky své velkorysosti, ať už byl důvod jakýkoli, měl Marco moc jít proti diktátu smečky, aniž mu za to hrozil nějaký postih, a vychutnávat si tuhle svou moc mu přinášelo uspokojení. Vlastně, po pravdě řečeno, tohle byly jediné důvody, proč se s Ducciem Chillerim nadále stýkal i v dalších letech, zatímco ty, které živily jejich dávné přátelství, se jeden po druhém rozplývaly. Duccio se totiž změnil, a – jak začal Marco právě v té době zjišťovat, že je vlastností jakékoli změny – byla to změna k horšímu. Fyzicky působil poněkud nereprezentativně: když mluvil, v koutcích úst se mu začala srážet bílá slina, havraní vlasy byly čím dál mastnější a plnější lupů, moc se nemyl a většinou smrděl. V průběhu doby ztratil veškerý zájem o hudbu: Británie vstala z mrtvých – Clash, Cure, Graham Parker & the Rumour, zářivý svět Elvise Costella –, ale jeho to nezajímalo, už si nekupoval desky ani neposlouchal kazety, které mu Marco nahrával. Nečetl už knihy ani noviny, jenom časopis o jezdectví „Trotto Sportsman“. Jeho mluva byla nasáklá lůzrovskými výrazy, které byly slovníku jeho generace zcela cizí: „znamenitý a hojný“, „ó-ká“, nebo dokonce „ok“, „často a rád“, „ponaučení“, „má úcta“, „v tom smyslu“, „beze všeho“. Na dívky nemyslel, všechno, co potřeboval, nacházel u děvek v parku Cascine.

Ne, Marco ho měl ještě pořád rád, ale jako kamarád byl Duccio Chilleri už nepoužitelný, a nebylo to kvůli jeho pověsti Nepojmenovatelného. Naopak, Marco posílený vlastní beztrestností proti té pověsti i nadále zuřivě bojoval, ba i hrdinně, když to bylo před nějakou dívkou, která se mu líbila: vy nejste normální, říkal, já nechápu, že tomu můžete vážně věřit. A když ostatní začali přeříkávat seznam neštěstí, smutku a průšvihů, které se vyskytly v dosahu Ducciovy přítomnosti, stvrzoval vlastní rozsudek tím, že se pohrdlivě oháněl konečným důkazem: no tak si vezměte třeba mě, proboha. Já se s ním stýkám. Nikdy se mi nic nestalo. Vy se stýkáte se mnou: a nic. Tak co to do prdele vykládáte?

Jenže v té chvíli už bylo zhola nemožné odloupnout nános, který kolem postavy Duccia Chilleriho zatuhl, a proto se na vyvrácení Marcova tvrzení objevila teorie o oku hurikánu. Zněla takhle: stejně jako člověk nenese následky, když se dostane do středu cyklonových vírů, které ničí pobřeží a města, tak pokud zůstává v těsném kontaktu s Nepojmenovatelným, jako to dělá Marco, nic mu nehrozí; zato stačí lehký úkrok stranou – náhodné setkání, svezení autem, dokonce i pouhý pozdrav na dálku – a člověk dopadne jako ty vesnice, které tyhle hurikány sfouknou z povrchu země. Bylo to univerzální řešení: Marcovým kamarádům umožňovalo o neblahém znamení způsobeném Baronem Samedim (to byla další přezdívka, kterou byl Duccio Chilleri označován, spolu s Loa, Bokor, Mefisto a Ypso) dál žertovat, ale také tomu vážně věřit, a Marcu Carrerovi se s nimi dál stýkat, ale také je odsuzovat za jejich pověrčivost. Byla to rovnováha – jediná možná. Teorie o oku hurikánu.

Tahle věc (1999)

Marco Carrera

c/o Adelino Viespoli

Via Catalani 21

00199 Řím

Itálie

Paříž, 16. 12. 1999

Přišel, to bych řekla, že přišel. Přišel a nikdo si toho nevšiml. To je teda síla, ten dopis, Marco, a já nevím co říct, jako vždycky. Je to pravda, nejsem šťastná, ale není to ničí vina, vinu si nesu celou v sobě. Ne, spletla jsem se, neměla jsem napsat vinu, možná jsem měla říct „tu věc“, a ne vinu.

Já jsem se s tou věcí už narodila, už ji v sobě nesu třiatřicet let a nezávisí na nikom, závisí jenom na mně, tak jako pocit viny, ten taky není na nikom závislý, jde jen o to, že se člověk nenarodí jako kretén, a tak ho má.

A co ti teda řeknu? Řeknu ti, že ano, teď bys měl příležitost vidět, jestli to, co si myslíš a co píšeš, je pravda, aniž bys potřeboval být bohatý a krásný. Ty jsi teď čistý jako vrabčák, neneseš žádnou vinu, můžeš všechno začít zas od nuly, můžeš i udělat chybu, jestli chceš, pak se stejně budeš moct vrátit nazpátek.

Já ne, Marco, já jsem v úplně jiné situaci a měla bych ji vlastní vinou obrátit vzhůru nohama a pak bych už možná doopravdy nenašla klid. Ale vím, že ty mě chápeš, protože jsi ze stejného těsta, miluješ stejným způsobem jako já, děsíme se toho, že ublížíme lidem kolem sebe.

Myslím si, že jsi ta nejlepší část mého života, ta bez lží, bez podvodů nebo naštvávání (teď jsi mi zavolal, a teď se ztrácím), část, o níž se dá snít, i v noci, protože já o tobě dál sním.

Zůstane to snem? Stane se všechno? Stane se něco? Já jsem tady a čekám, nechci nic udělat, chci, aby se věci děly samy. Já vím, že je to debilní teorie, protože mně se nikdy nic neděje, ale nemůžu dělat rozhodnutí, ne v téhle věci, ne v téhle chvíli. Možná jsem se celé ty roky trénovala v tom nic nedělat, abych v téhle věci uspěla. V jaké věci? Nevím, nevím, začínám blouznit, končím.

Luisa

Šťastný chlapec (1960–70)

Po celé dětství si Marco Carrera ničeho nevšiml. Nevšiml si rozdílů mezi svojí matkou a otcem, její nepřátelské nesnášenlivosti, jeho popuzujícího mlčení, nočních hádek, probíhajících polohlasně, aby je neslyšely děti, a které jeho sestra Irene, o čtyři roky starší, přesto svědomitě poslouchala a s masochistickou přesností si je ukládala do paměti; nevšiml si důvodů jejich rozporů, důvodů té nesnášenlivosti, těch hádek, důvodů, jež byly naopak pro jeho sestru tak jasné, zkrátka si nevšiml, že jeho matka a jeho otec, třebaže byli oba přistěhovalci (ona, Letizia – radostnost jejího jména byla ironická antifráze –, pocházela z apulijského Salenta; on, dobrý a čestný Probo – nomen omen –, z lombardské provincie Sondrio), nebyli skutečně stvořeni jeden pro druhého, neměli prakticky nic společného – vlastně by se asi na zemském povrchu nenašly dvě odlišnější osoby: ona architektka, samá teorie a revoluce, on inženýr, samé výpočty a rukodělnost, ona vtažená do tobogánu radikální architektury, on nejlepší konstruktér zmenšených modelů ve střední Itálii –, a proto si nevšiml, že pod rozměklým blahobytem, v němž byli on a jeho sourozenci vychováváni, jejich svazek selhal a plodil jen hořkost a vzájemné obviňování a provokace a ponižování a pocity viny a zášť a rezignaci, čili si nevšiml, že se jeho rodiče vůbec nemilují, tak je to, alespoň ne v tom smyslu, který běžně dáváme slovesu „milovat se“, jež předpokládá vzájemnost, jelikož v jejich svazku láska existovala, no ano, ale byla jednosměrná, jen ta, kterou cítil on k ní, tudíž nešťastná láska, heroická, psí, nezlomná, nevýslovná, sebezraňující, a kterou jeho matka nikdy nedokázala přijmout ani opětovat, ale na druhou stranu ani odmítnout, neboť bylo zjevné, že žádný jiný muž na světě by ji nikdy nemohl takhle milovat, a z níž se proto stal nádor, ano, maligní a bující vetřelec, který jeho rodinu trhal zevnitř a poutal ji k pocitu neštěstí, v němž Marco Carrera, aniž si toho všiml, vyrostl. Nevšiml si toho, kdepak, že to neštěstí prosakuje zdmi jejich domova. Nevšiml si toho, že v jejich domově není sex. Nevšiml si, že matčiny horečnaté aktivity: architektura, design, fotografie, jóga, psychoanalýza, jsou jen pokusy najít nějakou rovnováhu, a ani toho, že je mezi těmito činnostmi zahrnuto i podvádění otce, byť nemotorné, s milenci splašenými mezi intelektuály, kteří v těch letech snad naposledy v historii dodávali Florencii mezinárodní prestiž, mezi takzvanými „pastýři příšer“ ze Superstudia a Archizoomu a jejich příznivci, mezi které matka patřila, i když byla starší ročník, jelikož pocházela z dostatečně bohaté rodiny, a tak si mohla dovolit trávit čas s projekty svých mladých idolů, aniž na nich vydělala jedinou liru. Nevšiml si, kdepak, že jeho otec o těch nevěrách ví. Marco Carrera si nevšiml ničeho, po celé dětství, a jen díky tomu bylo jeho dětství šťastné. Vlastně víc než to, jelikož na rozdíl od své sestry o otci s matkou nepochyboval, jelikož na rozdíl od ní hned nepochopil, že ti dva rozhodně nejsou žádné příkladné figury, bral si je dokonce za vzor, ano, a napodoboval je a vměstnával se do pokroucené směsice vlastností vypůjčených od obou dvou: týchž, jež se při jejich pokusu o svazek ukázaly jako neslučitelné. Co v dětství, zatímco si nic neuvědomoval, převzal od své matky? A co od otce? A co bude nakonec po celý život kvůli nim dvěma naopak odmítat, poté co si to celé uvědomí? Od matky převzal neklid, ale ne radikalismus, zvídavost, ale ne dychtění po změně. Od otce trpělivost, ne však opatrnost, sklon věci snášet, ale ne o nich mlčet. Po ní zdědil talent se dívat, obzvlášť hledáčkem fotoaparátů, po něm talent na manuální práce. Kromě toho, jelikož obrovská vzdálenost mezi jeho otcem a matkou se rázem vynulovala, když šlo o výběr předmětů, to, že vyrostl u nich doma (čili že si od narození sedal na ony židle, usínal v oněch křeslech a na oněch pohovkách, jedl u oněch stolů, učil se u oněch psacích stolů ve světle oněch lamp, obklopený oněmi sektorovými knihovnami atakdále), mu předalo jistý arogantní pocit nadřazenosti, typický pro některé měšťácké rodiny v šedesátých a sedmdesátých letech; dojem, že žije pokud ne v nejlepším možném světě, tak alespoň v tom nejkrásnějším: a důkazem tohoto prvenství byly krámy nahromaděné jeho otcem a matkou. Proto, a nikoli z nostalgie, i když si pak uvědomil všechno, co v jeho rodině nikdy nefungovalo, a dokonce i když jeho rodina už technicky neexistovala, Marca Carreru vždycky stálo strašné úsilí se odloučit od věcí, jež ho obklopovaly: protože byly krásné, ještě pořád krásné, navěky krásné – a ta krása byla jediným chabým pojivem, které drželo jeho otce a matku pohromadě. Po jejich smrti dokonce pořídí jejich inventář, těch věcí, pěkně jedné po druhé, s bolestnou vyhlídkou, že je prodá spolu s bytem na piazza Savonarola (jeho bratr, zarputilý ve svém rozhodnutí už nikdy se do Itálie nevrátit, vysloví do telefonu slova „zbavit se toho“), a s opačným výsledkem, totiž že je bude mít na krku po zbytek svého života.

Na druhou stranu, chorobný pořádek, v němž otec udržoval všechny své věci – aniž to vyžadoval od ostatních, to je třeba říct, ale přesto dokonalý, výhružný a koneckonců přímo agresivní –, z něj učinil pohrdavě lajdáckou osobu, zatímco matka byla zodpovědná za jeho nepřekonatelný odpor k psychoanalýze, jenž se měl posléze ukázat jako klíčový v jeho vztazích se ženami, neboť osud tomu bude chtít, aby všechny ženy jeho života – počínaje právě matkou a jeho sestrou Irene a pokračuje postupně kamarádkami, partnerkami, kolegyněmi, manželkami, dcerami –, všechny, ale vážně všechny byly vždy ovládány různorodými typologiemi psychoanalytické terapie a on si tak na vlastní kůži syna, bratra, kamaráda, partnera, kolegy, manžela a otce mohl potvrdit správnost svého primitivního tušení, že „pasivní psychoanalýza“, jak tomu on říkal, je velice škodlivá. Ale žádnou to neznepokojovalo, ani když si na to začal stěžovat. Škody, dozvídal se pokaždé, natropí každá rodina a každý typ vztahu, v každém z nás; považovat psychoanalýzu za víc zodpovědnou, než je kupříkladu šachistická vášeň, je předsudek. Možná měly dokonce i pravdu, jenže díky ceně, kterou byl Marco Carrera předurčen za ty škody zaplatit, se vždycky cítil v právu takhle smýšlet: psychoanalýza je jako kouření, nestačí ji nepraktikovat, je třeba se chránit i před těmi, kteří ji praktikují. Jenže jediný známý způsob, jak se chránit před cizí psychoanalýzou, je chodit na analýzu sám, a on v tomhle bodě neměl v úmyslu ustoupit.

Ostatně, člověk nepotřeboval psychoanalytika, aby si položil ty správné otázky: proč se ve světě plném žen, které nechodí na terapii, on pokaždé ocitne ve vztahu jen s těmi, které na ni chodí? A proč tu svoji teorii o pasivní psychoanalýze raději vykládá těmhle ženám, a musí pak poslouchat, že je povrchní, než těm výše uvedeným nepraktikujícím ženám, u nichž by sklidil předvídatelný úspěch?

Inventář (2008)

Komu: Giacomo – jackcarr62@yahoo.com

Odeslaná pošta – Gmail – 19. září 2008 16:39

Předmět: Inventář piazza Savonarola

Od: Marco Carrera

Milý Giacomo,

ty mi dál neodpovídáš a já ti dál píšu. Mým záměrem je průběžně tě informovat o tom, co podnikám, abych prodal byt na piazza Savonarola, a tvoje mlčení mě rozhodně nezastaví. Novinka je, že jsem zavolal Pieru Brachimu (vzpomínáš? Tomu ze STUDIA B, kde se po dvě desetiletí kupoval veškerý nábytek do našeho bytu), který teď, už je mu přes šedesát, spravuje webové stránky s aukcemi bytového zařízení specializovaného na design šedesátých a sedmdesátých let, a dal jsem si udělat odhad věcí v bytě. Jak jsem si myslel, některé kousky jsou dost cenné a vyšla z toho působivá částka, i vzhledem k tomu, že vinou známých událostí, jež vedly k vylidnění bytu a ke zkáze naší rodiny, jde ponejvíc o výborně zachovalé předměty. Mnohé z nich, říká Brachi, jsou vystaveny v Muzeu moderního umění. Takže je třeba se rozhodnout, jak s nimi naložíme, až prodáme byt, vzhledem k tomu, že pokud je tam ponecháme, prodejní cena se tím nenavýší. Můžeme je svěřit přímo Brachimu, který se je pokusí postupně rozprodat přes svoje webovky, anebo si je rozdělíme mezi sebou podle svých potřeb nebo citových vazeb. Giacomo, prosím tě, abys zvážil otázku, co ti teď kladu, protože je snad jasné, že tady nejde jenom o peníze: jde o všechno, co zůstává z celého jednoho života a z jedné rodiny, které už jsou minulostí, ale jichž jsme ty a já byli přes dvacet let součástí, a i když se stalo, co se stalo, není důvod, věř mi, se jich „zbavovat“, jak jsi řekl, když jsi mi naposledy odpověděl, a přidal tak k té zkáze další. Zkrátka, Brachi byl dojatý, když znovu uviděl všechny ty překrásné věci, které nám osobně prodal: nemůžu uvěřit, že bys neměl zájem se podílet na rozhodnutí o tom, co s nimi bude. Ubezpečuju tě, že nevzniknou žádné spory, udělám přesně to, co řekneš, jen když připustíš, že není správné je hodit na smetiště. Věci jsou nevinné, Giacomo.

Takže níže přikládám inventář se všemi odhady, které mi odevzdal Piero Brachi. Je velice stručný, neosobní, jak jsem ho požádal a jak podle mě víc vyhovuje i tobě, ačkoli dokonce i on o těch předmětech věděl spoustu důvěrných informací: pro koho byly koupeny, ve kterém pokoji jsou atd.

Inventář zařízení bytu na piazza Savonarola:

2 x dvoumístná pohovka Le Bambole, kov, šedá kůže, polyuretan, Mario Bellini pro B&B, 1972 (20.000 €)

4 x křeslo Amanta*, skleněné vlákno a černá kůže, Mario Bellini pro B&B, 1966 (4400 €)

1 x křeslo Zelda, dřevo s palisandrovou lazurou a přírodní kůže, Sergio Asti, Sergio Favre pro Poltronovu, 1962 (2200 €)

1 x křeslo Soriana, ocel a kůže hnědý anilin, Tobia a Afra Scarpa pro Cassinu, 1970 (4000 €)

1 x křeslo Sacco*, polystyrén a hnědá kůže, Gatti, Paolini a Teodoro pro Zanottu, 1969 (450 €)

1 x křeslo Woodline, parou plastifikované dřevo a černá kůže, Marco Zanuso pro Arflex, 1965 (1000 €)

1 x kávový stolek Amanta, černé skleněné vlákno, Mario Bellini pro B&B, 1966 (450 €)

1 x nízký stolek 748, hnědé teakové dřevo, Ico Parisi pro Cassinu, 1961 (1100 €)

1 x nízký stolek Demetrio 70, oranžový plast, Vico Magistretti pro Artemide, 1966 (150 €)

1 x stůl La Rotonda, přírodní třešeň a sklo, Mario Bellini pro Cassinu, 1976 (4000 €)

1  x sektorová knihovna Dodona 300, černý plast, Ernesto Gismondi pro Artemide, 1970 (4500 €)

2 x sektorová knihovna Sergesto, bílý plast, Sergio Mazza pro Artemide, 1973 (1500 €)

1 x stropní svítidlo O-Look, hliník, Superstudio pro Poltrono vu, 1967 (4400 €)

1 x stolní lampa Passiflora, žlutý a mléčný perspex, Superstu dio pro Poltronovu, 1968 (1900 €)

1 x stolní lampa Saffo, stříbrný hliník a sklo, Angelo Mangia rotti pro Artemide, 1967 (1650 €)

1 x lampa Baobab, bílý plast, Harvey Guzzini pro Guzziniho, 1971 (525 €)

1 x lampa Eclisse, červený kov, Vico Magistretti pro Artemide, 1967 (125 €)

1 x stolní lampa Gherpe, tabulky z červeného perspexu a chromovaná ocel, Superstudio pro Poltronovu, 1967 (4000 €)

1 x stolní lampa Mezzachimera, bílý akryl, Vico Magistretti pro Artemide, 1970 (450 €)

3 x stropní svítidla Parentesi, kov a plast, Achille Castiglioni a Pio Manzù pro Flos, 1971 (750 €)

12 x stropní a nástěnné svítidlo Teti, bílý plast, Vico Magis tretti pro Artemide, 1974 (1000 €)

1 x čtecí lampa Hebi, kov a bílý zvrásněný plast, Isao Hosoe pro Valenti Luce, 1972 (350 €)

3 x stolní lampa Telegono, červený plast, Vigo Magistretti pro Artemide, 1968 (1800 €)

3 x psací stůl Graphis, dřevo a bíle lakovaný kov, Osvaldo Borsani pro Tecno, se skříňkou se zásuvkami, 1968 (3000 €)

1 x stůl TL 58, dýha a masivní ořech, Marco Zanuso pro Carla Poggiho, 1979 (8500 €)

3 x nástěnné organizéry Uten.Silo 1, červený, zelený a žlutý plast, Dorothee Becker pro Ingo Maurera, 1965 (1800 €)

4 x úložný vozík Boby, bílý, zelený, červený a černý polypro pylen a ABS, Joe Colombo pro Bieffeplast, 1970 (1000 €)

7 x židle na kolečkách Modus, kov a plast různých barev, Osvaldo Borsani pro Tecno, 1973 (700 €)

4 x kancelářská židle, chromovaná ocel a kůže, Giovanni Carini pro Planulu, 1967 (800 €)

7 x židle Plia, hliník a průhledné plexisklo, Giancarlo Piretti pro Castelli, 1967 (1050 €)

4 x židle Loop, proutěná, Francie, šedesátá léta (1200 €)

4 x židle Selene, béžový polyester, Vico Magistretti pro Artemide, 1969 (600 €)

4 x židle Basket*, ocel a béžový ratan, Franco Campo a Carlo Graffi pro Home, 1956 (1000 €)

1 x židle Wassily Model B3, hnědá kůže a pochromovaná ocel, Marcel Breuer pro Gavinu, 1963 (1800 €)

1 x rýsovací stroj s pružinou, dřevo s kovovými rameny, Ing. M. Sacchi pro Ing. M. Sacchi srl, 1922 (4500 €)

2 x vintage noční stolky, hnědé teakové dřevo, Aksel Kjersga ard pro Kjersgaarda, 1956 (1200 €)

1 x věšák Sciangai, přírodní buk, De Pas, D’Urbino a Lomazzi pro Zanottu, 1974 (400 €)

1 x stojan na deštníky Dedalo, oranžový plast, Emma Gismon di Schweinberger pro Artemide, 1966 (300 €)

1 x psací stroj Valentine, kov a červený plast, Ettore Sottsass a Perry A. King pro Olivettiho, 1968 (500 €)

3 x telefonní aparát Grillo, Marco Zanuso a Richard Sapper pro Siemens, 1965 (210 €)

1 x rádio Cubo ts522, chromovaná ocel a červený plast, Marco Zanuso a Richard Sapper pro Brionvegu, 1966 (360 €)

1 x integrovaný Hi-Fi systém Totem*, Mario Bellini pro Bri onvegu, 1970 (700 €)

2 x přijímač pro vysílání po drátě FD 1102 č. 5, Marco Zanuso pro Brionvegu, 1969 (300 €)

1 x gramofon RR 126 Mid-Century*, se zabudovaným zesilovačem a reproduktory, bakelit a dřevo, béžová barva, plexisklo, Pier Giacomo a Achille Castiglioni pro Brionvegu, 1967 (2000 €)

1 x přenosný gramofon Penny, Musicalsound, 1975 (180 €)

U předmětů označených * nedosahuje odhadovaná cena ani jejich poloviční hodnoty, jelikož nefungují nebo nejsou zachovány v dobrém stavu.

Celkový odhad 92.800 €

Chápeš, Giacomo? Ten byt je muzeum. Řekni mi, jak s tím vším chceš naložit, opravdu, a já to zařídím. Ale neříkej mi, abych se toho zbavil.

Jo a doufám, že sis všiml, že ohledně těch hvězdiček jsme si kvit: každý jsme rozbili jeden gramofon…

Objímám tě,

Marco

Letadla (2000)

V roce 1959, když se narodil, překročil počet osob cestujících letadlem počet osob cestujících lodí. Marco Carrera měl dojem, že tuhle informaci zná odjakživa, jelikož jeho otec mu ji opakoval už od chvíle, kdy ještě nebyl schopen ji pochopit; epochální záležitost, podle jeho otce, oddaného čtenáře vědecko-fantastické literatury, ve které se věštilo, že cestování budoucnosti bude probíhat mnohem víc po nebi než po souši či po vodě. Ale jak už se tak s věcmi, které víme odjakživa, stává, Marco Carrera tuto informaci nakonec podcenil a místo mezi ta nejmocnější semena svého karmického obrazu ji zařadil mezi neškodné posedlosti svého otce. Jenže…

Jenže letadla a létání obecně byly jedním z nejmocnějších semen jeho karmického obrazu. Jelikož Marco v minulosti prošvihl spoustu jiných makroskopických příležitostí tak učinit, uvědomil si to znenadání v jednačtyřiceti letech, jednoho z těch rán, která existují jenom v Římě, když seděl na dřevěném plotě pod piniemi na via di Monte Caprino a četl hanebné pomluvy, které si Marina, v té chvíli už de facto jeho bývalá manželka, vymyslela v příšerné žalobě, kterou na něj podala u soudu. Jedno z nejkrásnějších míst na světě, totiž takzvaná „Sýpka“ Caffarelliho paláce (je krásné nikoli díky svým vlastním architektonickým kvalitám, které nemá, nýbrž pro svou polohu dominující celému jihozápadnímu úbočí Kapitolu až dolů k Tibeře, což znamená území, na němž se nacházejí zbytky Janova chrámu, chrámů Junony spasitelky, Naděje, Apollóna v cirku, kostela svatého Homobona a republikánského portiku na Foru Holitoriu, kromě baziliky San Nicola in Carcere a Tarpejské skály, které tam dosud stojí, a třech čtvrtin Marcellova divadla; v temných dobách se tam pak pásly kozy, a proto bylo překřtěno na Monte Caprino, kozí horu; na konci 16. století je povznesla stavba, přímo na vrcholku pahorku, Caffarelliho paláce na Kapitolu, který tam dala zbudovat rodina toho jména patřící k římské městské šlechtě; v polovině devatenáctého století je koupili, sakumprásk i s palácem, Prušáci a obohatili ho o další lidské výtvory, mimo jiné o výše zmíněnou Sýpku, kam se pak přestěhoval Německý archeologický ústav; a pak, v roce 1918, po porážce Pruské říše, ho celé znovu odkoupil římský magistrát), bylo v těch letech využíváno nejen jako sídlo kapitolské advokacie, ale i jako detašované pracoviště obecního úřadu, kde byly právní spisy uchovávány a vydávány zainteresovaným osobám. To znamená, že lidé, kteří byli předmětem těch žalob, trestních oznámení nebo soudních řízení, si je museli jít vyzvednout právě tam, do Sýpky. Poté – to je lidské –, jakmile vyšli ven, nedbali na omračující krásu toho místa a rychle roztrhli zapečetěnou obálku, aby si okamžitě přečetli její obsah – třeba opření o strom nebo usazení na zemi nebo, jako Marco Carrera toho rána, na dřevěném plotě. Kolem něj byli další tři podobní nešťastníci: jeden mladinký automechanik v montérkách, dobře oblečený muž s motorkářskou helmou dosud na hlavě a jeden šedovlasý ošuntělý hromotluk, všichni zabraní do četby příslušných dokumentů – z nichž jeden, ten automechanikův, byl určitě stejné povahy jako ten, který právě předali Marcu Carrerovi, vzhledem k tomu, že mladík ho při čtení nahlas komentoval („Co si to dovoluje!“, „Ať táhne k čertu!“, „To je ale čubka!“) a vypadalo to, že hrozí listu papíru, který se mu třásl v ruce. A přesto se jeho agresivita zdála spíš obranná než útočná, jeho výraz spíš vyděšený než vzteklý, přesně tak, jako tomu už za chvíli bude u Marca Carrery. Protože právě tam, v tom rámu plném historie a krásy, se onoho velkolepého rána při čtení žaloby po měsících nejistoty přesně dozvěděl, s jak moc velkou zuřivostí se ho jeho bývalá manželka rozhodla zbavit a jakým způsobem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kolibřík.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.