A. M.

M. V.

P. D.

J. R.

A. N.

A. G.

B. B.

A. B.

I. H.

B. D.

MÁ MĚ RÁDA, NEMÁ MĚ RÁDA

Copyright © Alena Mornštajnová, Michal Viewegh,

Petra Dvořáková, Jaroslav Rudiš, Alice Nellis,

Bianca Bellová, Anna Bolavá, Irena Hejdová,

Boris Dočekal, 2021

All rights reserved

Illustrations © Pavel Ptáčník, 2021

ISBN 978-80-242-7567-3

Opravdu si myslela,

že Vojta je ten pravý.

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

třešeň

Seděla v křesle, mobil svírala v ruce a pozorovala, jak den končí. Ještě nikdy neměla tolik času, ještě nikdy si nevšimla, že stmívání přichází z dálky, zpoza kopců, blíží se k městu a pak k domu, zahaluje třešeň na dvoře a potom zatemní okno. Obrysy vzrostlého stromu se vytrácely a nakonec je spíš jen tušila, než viděla. Věděla, že je obrostlý mladými, svěže zelenými lístky, které teprve nabydou tvar a sebevědomí opravdových listů. Vybavovala si poupata květů, některá ještě pevně sevřená a ukrytá v lístcích, jiná pomalu se otevírající, aby splnila svůj úkol, na pár dní zkrášlila svět a pak se pomalu proměnila ve sladký plod.

Pokud ovšem nepřijde mráz a nesežehne slabý kvítek ostrými hroty. Byl poslední dubnový den, noci byly stále chladné a rána ještě chladnější. Ještě nebylo vyhráno.

Klára se zachvěla, jako kdyby s tmou přišel i chlad, natáhla ruku a přehodila přes sebe kostkovanou deku. Věděla, že čeká zbytečně. Telefon nezazvoní, žádná zpráva nedorazí. Klára ale stejně zůstane v křesle až do půlnoci a pak se možná přesune do postele a bude se snažit usnout – tak jako včera a předevčírem.

Opravdu si myslela, že Vojta je ten pravý. Poznala to hned, když ho uviděla. Do té doby se takovým nesmyslům, jako byla láska na první pohled, jen smála. S láskou měla své zkušenosti. Než se vdala, měla několik známostí, o některých si myslela, že by mohly být na celý život, ale pak se pokaždé našla nějaká chyba, nepřehlédnutelná vada, buď na její, nebo partnerově straně – na tom tak docela nezáleželo, prostě se ukázalo, že uvázat se k tomu druhému na celý život by nebylo moudré.

Do manželství s Ivanem vstupovala po zralé úvaze a docela určitě byla do svého muže zamilovaná. Po nějaké době jim to přestalo klapat. Vzájemné sympatie se někam vytratily, na přechodnou dobu se dokonce přetavily v nechuť a nenávist, která naštěstí postupem doby vymizela a vystřídala ji lhostejnost. A teď, dva roky po rozvodu, by se dokonce dalo říct, že i opatrné přátelství.

Mrzelo ji, že v manželství selhala. Vždycky si myslela, že po boku svého muže – i když si v těch dávných dobách mladistvého snění nedokázala představit, jak bude vypadat – prožije celý život. Že se jejich láska nevypaří, ale promění se ve vzájemnou náklonnost prokládanou shovívavým hašteřením, jak to viděla u Dohnalových z protějšího domu. Že se svým mužem jednou bude za teplých dní sedávat na lavičce před domem a popíjet bylinkový čaj. Pan Dohnal sice k nelibosti své ženy pil pivo přímo z lahve a paní Dohnalová bílou kávu se spoustou cukru, ale to už bylo podružné.

S Vojtou na lásku na první pohled Klára nejen uvěřila, ale zažila ji na vlastní kůži. První setkání bylo jako zásah bleskem. Okamžitě pochopila, že to je muž, pro kterého se narodila, že to je člověk, se kterým prožije celý život. A byla si naprosto jistá, že Vojta cítí to samé. Strávili spolu celý večer a pak všechny volné chvíle, kterých ani jeden z nich neměl tolik, kolik by si přáli mít. Sblížili se velice rychle, Klára měla po prvních minutách rozhovoru dojem, že se znají léta – a nechybělo mnoho, aby uvěřila na minulé životy. Bylo až neskutečné, jak blízký jí byl, jak všechna ta chemie, která má ve vztahu být, okamžitě zafungovala. Jako by se už někdy potkali. Měla ho plnou hlavu, sotva se mohla soustředit na něco jiného. Musela se hodně snažit, aby nezanedbávala své povinnosti, aby byla schopná dělat něco jiného.

Všechno bylo tak krásné – svět byl krásný, jaro rozkvetlé, duben teplý a nakloněný začínající lásce.

Když se večer loučili před dveřmi domu, dívala se na jarem se probouzející strom a měla radost, že letos bude mít někoho, kdo ji políbí pod rozkvetlou třešní.

Bylo jen přirozené, že brzy nezůstalo u polibku na rozloučenou a že pozvala Vojtu dovnitř. Když se s ní po půlnoci loučil, řekl: „Zítra zavolám.“

Ale druhý den nezavolal a nezavolal ani třetí a Klára dostala hrozný strach. Ne, zpočátku ji ani nenapadlo, že prostě zavolat nechce, bála se, že se mu něco stalo. Viděla ho zraněného pod koly auta, ležícího v bezvědomí v nemocnici. Cestou z práce se zastavila v hospodě, kde se seznámili, a teprve tam pochopila. Poznala to z pohledů, které si mezi sebou chlapi u stolu vyměnili, z tónu hlasu, kterým jí odpověděli. „Jó ten, to nevíme, kde by mohl být, vážně ne.“ A Klára se cítila trapně a styděla se, že se vyptává, že dolízá, že touží, pochopila, že Vojta možná byl láskou jejího života, ale ona rozhodně jeho láskou nebyla, že byla jen další v řadě, pochopila to, ale nechtěla tomu věřit, a tak teď už třetí večer seděla v křesle a pořád doufala, i když věděla, že marně.

Ráno se probudila v křesle celá polámaná a prokřehlá. Deka sklouzla na zem a telefon ležel pod stolkem. Venku už bylo světlo a zelenajícími se větvemi prosvítalo slunce. Třešeň se jemně pokyvovala, jako by jí chtěla ukázat růžovobílé květy a pochlubit se, že přežily chladnou noc.

Otevřela okno, aby dovnitř pustila ranní vzduch, zhluboka se nadechla a podívala se na krajkovou krásu drobných květů. Na dvoře se něco pohnulo. Vyklonila se. Paní Dohnalová se o dvou francouzských holích šourala pod třešeň. „Kousek dál, tady pod tu větev, “ dirigoval ji pan Dohnal. „To se nesmí odbýt, abys mi do příštího jara neuschla.“

Ani já neuschnu, řekla si Klára, odvrátila se od okna a zamířila do ložnice. Polechtala nohu čouhající zpod peřiny. Ozvalo se zachichotání.

„Matýsku, největší lásko mého života, vstávej. Musíš dát mamince pusu pod rozkvetlou třešní, abych ti neuschla.“

Je to koneckonců její bledé zápěstí,

ne jeho, byl nucen si připomínat.

MICHAL VIEWEGH

provence z florence

Když Ludvík tenkrát na přelomu podzimu a zimy 2002 Lenku poznal, pracovala ve fotolabu, kde si ještě nějací lidé tu a tam nechávali fotografie vyvolávat. Také si tehdy ještě každý měsíc dělala nový náramek z barevných gumiček. Bylo jí šestadvacet a o devět let staršímu, už jednou ženatému Ludvíkovi, jenž byl vystudovaný stavební inženýr s mnohaletou praxí v oboru a už tenkrát se těšil pověsti renomovaného statika, přišly gumičky na zápěstí poněkud infantilní – ale samozřejmě mlčel.

Možná nejraději měla Lenka modrobílou kombinaci, kterou také používala nejčastěji. Spojení těchto dvou barev míval Ludvík v mládí celkem rád, jenom mu nyní připadalo, že tyrkysová modř a zářivě bílá barva se hodí spíš na léto, k opálené kůži – ale nikdy to Lence neřekl. Je to koneckonců její bledé zápěstí, ne jeho, byl nucen si připomínat.

* * *

Když se s Lenkou seznamovali, samozřejmě ze sebe musel dostat i víceméně povinnou otázku, co má v životě ráda. Jakmile to tenkrát v oné luxusní vinohradské restauraci vyslovil, otřásl se studem a hnusem – ale Lenka ho příjemně překvapila, ke klišé podobných otázek zjevně cítila podobnou nechuť jako on. Stejně jako k banalitám nabízejících se odpovědí.

„Asi tisíc věcí. Mám začít?“

Odkašlal si: „Ano, prosím.“

„Od začátku abecedy?“

„Probůh, ne! “ zděsil se naoko. „Vem to od půlky. Třeba od P.“

„Proč?“

„Proto.“

„Provence, třeba, “ odpověděla pohotově. „Na tapetě.“

Pobavila ho. Líbila se mu. Líbily se mu její oči, vlasy, její ňadra i kulatý zadek. Taky se mu líbilo, jak se jí při úsměvu ohrnuje horní ret. Vlastně se mu na ní líbilo skoro všechno. Připadala mu opravdu sexy.

„No tak bezva, Lenko! “ konstatoval Ludvík s potěšeným úsměvem. „Ale proč na tapetě?“

Byl rád, že obvyklý výčet oblíbených lidí, aktivit, věcí či míst nejen spontánně zúžila, ale ještě ho potřebným způsobem zparodovala. A navíc (ale to Ludvík nemohl vědět) nelhala – v domě jejích rodičů (Lenčin otec byl řidič dálkových autobusů a matka věčně osamělá učitelka s autoritářskými sklony) viselo na zdech hned několik barevných fototapet, které počátkem tisíciletí otec přivezl z ciziny nebo je koupil na Florenci v obchodě, který se na prodej tapet – včetně těch obrazových – specializoval. Zvláště v případě fototapet dovezených ze zahraničí šlo většinou o kýčovité nebo možná jen až příliš líbivé zvětšeniny z časopisu National Geographic – obří kolibřík v letu, medvěd v bezmála životní velikosti lovící v říčním proudu půlmetrového lososa, výbuch sopky, divoká pouštní bouře… Lenka měla po celé dětství a mládí ty veliké barevné fotky upřímně ráda a i po letech si k nim zachovala jakýsi sentimentální vztah, a dokonce v onom obchodě na Florenci nakupovala fototapety i poté, co se provdala za Ludvíka.

V šedivých osmdesátých letech to ještě byl obchod, kde se prodávaly především tapety klasické a kde byl sortiment značně omezený. Dnešní nabídka byla samozřejmě nesrovnatelně širší a pestřejší, a navíc tu pro nerozhodné zákazníky unavené dlouhým výběrem měli i sezení – jednoduchou lavici s čalouněním z černé koženky a malý stoleček, na němž téměř vždy stála váza s nějakou řezanou květinou, jejíž barva ovšem nikdy nemohla ladit s tou snad až příliš divokou tapetou na zdi nad stolkem (šlo o textilní, ze dvou třetin tmavomodrou tapetu, přičemž zbývající třetinu tvořil šedohnědý a fialovobílý tropický prales plný zelených fíkusových listů, lián a bílých papoušků se zlatou šošolkou na hlavě). Lence vždycky připadalo, že ten prales roste přímo z hlavy sedícího zákazníka.

Lenka, kterou sem kdysi přivedl její dnes již dávno mrtvý otec, nyní nakupovala tapety ve zhruba čtyřletých intervalech. Její okouzlení vybraným vzorem a strukturou tapety sice obvykle netrvalo víc než dva roky, ale přestože měl Ludvík jako uznávaný a stavebními firmami vyhledávaný statik slušné příjmy, nebyl tak velký snob a takový rozmařilec, aby střídal drahé tapety takhle často. Lenčin estetický jemnocit musel tudíž vydržet poměrně dlouhá životní období, kdy ji některý z těch sice kdysi osobně vybraných, avšak zničehonic jakoby příliš výrazných, nebo naopak mdlých fotografických obrazů už unavoval, ba iritoval. Vůbec nejkratší dobu strávil na zdi jejich bytu až zrůdně zvětšený žlutý kolibřík, jenž se v letu zastavil nad jakýmsi tropickým květem.

Lenka se samozřejmě snažila svému pragmatickému manželovi vysvětlit, že její zájem o fototapety není žádný ženský rozmar. Barvy a motivy, v nichž žijeme, prokazatelně ovlivňují naši náladu i naše emoce, vysvětlovala mu. Berou – nebo nám naopak dodávají – energii, chápeš? Ludvík si coby bytostný racionalista (ne-li přímo technokrat) říkal, že to s tím ovlivňováním emocí a dodávkami energie nebude zase tak žhavé, ale moudře mlčel a pouze v duchu skepticky zvažoval, kolik měsíců jim v jejich krásně zrekonstruovaném bytě ona opravdu už trochu okoukaná obří leopardí samice s mládětem na stromě ještě vydrží, než ho Lenka donutí tapetu strhnout.

Ale aby nebyl nespravedlivý, připomíná si právě v duchu Ludvík, třeba ty předposlední, v jeho očích neméně strašlivé fototapety s argentinským ledovcovým vodopádem (jehož jméno dávno zapomněl) jim vydržely skoro celé čtyři roky – nicméně už po necelých dvou letech si začal Lenčiny otrávené znuděnosti během každého sezení pod namodralým vodopádem všímat a za další tři měsíce mu Lenka nekompromisně oznámila, že se už z tý studený vody zblázní.

Takže se jelo na Florenc.

Do obchůdku na Florenci (v ulici Za Poříčskou bránou) musel Ludvík s Lenkou pravidelně docházet dokonce i v obdobích, kdy o výměně tapet v bytě ještě ani nezačali uvažovat, zavlekla ho tam pokaždé jen proto, aby mohla zjistit, zda se na trhu s fototapetami neobjevily nějaké opravdu zajímavé vzory. Ludvík dotyčný obchod nesnášel. Nesnášel ostatně i samotné tapety, ale ne tak Lenku. Lenku miloval.

Dělal tohle všechno kvůli ní.

Už dávno si například všiml, že nejen nová tapeta, ale už i pouhá návštěva obchodu má jakousi tajuplnou moc jeho manželství s Lenkou zlepšit. Musel to vidět každý, kdo Lenku znal – už ve dnech před návštěvou obchodu překypovala dobrou náladou a mnohem častěji doma uklízela a vařila, a dokonce se s Ludvíkem i častěji milovali. Na Poříčí dítě křičí, ženská tapetuje schody, zpívával před ní Ludvík v dobromyslné parodii (rytmicky mu to ovšem o slabiku nevycházelo).

Nové tapety zkrátka Lenku dokázaly udělat šťastnou.

V posledních několika letech manželství s Ludvíkem (až téměř do rozvodu) prožívala Lenka intenzivní okouzlení vliesovými fototapetami značky Komar – celé zdi nad bílým manželským dvojlůžkem v ložnici jejich krásného nuselského bytu proto dlouho nelítostně dominovala fototapeta s názvem Levandulová pole v Provence, dlouhá pole démonicky modrofialových levandulí, která se táhla až k obzoru (nad nímž se pochopitelně klenulo blankytně modré provensálské letní nebe s téměř neúnosným množstvím malých bílých obláčků).

Provence z druhé ruky, říkal si občas v duchu statik Ludvík.

Provence z Karlína.

Provence z Florence.

Když Lenka požádala o rozvod, bylo Ludvíkovi pětačtyřicet (Lence šestatřicet) a dcerám osm a deset. Ludvík nikdy v životě nemiloval nikoho víc než tyhle dvě malé světlovlasé slečny a z vědomí, že už brzy přijde o jejich každodenní přítomnost, se mu dělalo až fyzicky nevolno – kdykoliv si na ně po jejich odchodu v prázdném bytě vzpomněl, cítil nejen intenzivní smutek a lítost, ale občas i skutečnou bolest na prsou (někdy dokonce tak silnou, až se začínal dusit).

Špatně se mu ovšem dělalo i z pouhých levandulí a vůbec z celého toho stylu à la Provence – kdykoliv na nějaké tapetě, na obraze nebo třeba jenom na pohlednici uviděl levandule, věneček česneku, otlučený měděný hrnec, na bílo natřené prkno, které vyplavilo moře, a když v pokoji v mikulovském hotelu levandule nejprve ucítil, a po odhození polštáře dokonce i našel, chtělo se mu zvracet… Nesnášel levandule! Po rozvodu Lenka jejich byt (který Ludvík kdysi zdědil a který mu díky manželské smlouvě zůstal) opustila a s oběma dcerami se odstěhovala do berounské vily svého nového partnera. Ludvík po jejím odchodu v bytě samozřejmě provedl důkladnou delevandulizaci (tohle byl jeho vlastní termín, na který byl příslušně pyšný, a často ho před svými přáteli opakoval). Všechny tapety s levandulovými poli strhl a nahradil je tapetami s neutrálními geometrickými vzory (v některých detailech mu vzdáleně připomínaly stavební výkresy). Z ložnice vyhodil také všechny levandulové polštářky a do popelnice před domem postupně vysypal i veškeré zaprášené, přeschlé zbytky někdejších levandulových orgií.

V prvních týdnech po Lenčině odchodu ovšem nejednou večerní samotu nevydržel a své někdejší lásce (která navzdory všemu tak úplně láskou být nepřestala) zavolal. Většinou to byl jen jakýsi sentimentální a lítostivý monolog. Občas ale býval i podrážděný, dokonce nenávistný – a to jaksi bez ohledu na to, že to byl on, kdo před pár vteřinami Lenčino číslo vytočil. Ludvíkovy porozvodové city k Lence byly zkrátka nevysvětlitelně kolísavé. Chvíli byl smířlivý, občas dokonce sentimentální a o pouhý den později ho zcela ovládl pocit křivdy a zuřivý, neodpouštějící vztek. Týden nato se v telefonu zajíkal lítostí a omlouval se… Nejednou se při podobných telefonátech celý třásl. Co je bez chvění, není pevné, připomínal potom sám sobě známou orientální moudrost, ale stejně se nepřestával cítit jako stavba odsouzená k demolici.

Po třech letech to ale náhle skončilo – najednou mu Lenka začala být lhostejná. Nevěděl, jak se to stalo, ani kdy přesně se to stalo, ale bylo to tak. Nyní cítil jen klidný, jakoby lehce pohrdavý odstup – asi jako když třeba v práci nebo v televizi poslouchal někoho, kdo říkal něco hloupého. Potom si konečně uvědomil, že zatímco on jedná s předními českými architekty a spolurozhoduje o velkých pražských stavbách, ona na svých internetových stránkách prodává cyklické menstruační náramky z gumiček – a byl z toho definitivně venku.

Že by přece jen někdo umřel?

PETRA DVOŘÁKOVÁ

švihák

A tomuhle říkají domov! Na chodbě je zase řev a mlácení, starý Krčálce zase hráblo. Po těch novejch prášcích se to už nestává tak často, ale i tak je to nanic. Posadím se na posteli a vykouknu z okna. Je ještě brzy, na dvoře je pusto a prázdno, ale slunce už vylízá, u protější budovy zahlídnu lehátko. Že by přece jen někdo umřel? Lehátko tam obvykle postaví zřízenci, když se chystají odvézt nebožtíka. Všichni tady tak nějak víme, že dřív nebo pozdějc se na něm sveze každej z nás.

Za moment ale vidím, jak lehátko zase zajede dovnitř do vrat, na tu dálku nepoznám, jestli má dneska službu Pepík, nebo ten druhej.

Podívám se na Blážu, spí s pootevřenou pusou bez zubů a vypadá jako mrtvola. Napadne mě, jestli vůbec dejchá. Prášky na spaní jí zabírají tak, že ji neprobudí, ani kdyby na chodbě vybouchl granát. Ale klidně by mohla být i mrtvá. Tady se může stát cokoliv. Kdepak – Domov klidného stáří. Normální důchoďák to tady je. Skladiště nás odloženejch. Sice jako takovej trochu lepší, ale důchoďák. Já jsem tady sotva rok, ale Bláža tady tvrdne už šest let. Však už toho tady viděla! Aspoň za ní někdo chodí. Za mnou nikdo. Syn se už před lety odstěhoval do Ameriky, vzít si mě tam nemohl, že prej by mně nedali pojištění. Roky mně pomáhali sousedi, ale od toho zlomenýho krčku že prej už nemůžu být sama. Syn to všechno zařídil i na tu dálku, dokonce to tady platí, a že prej je to nějaký hodně drahý, ale to já ani nevím. Peníze skoro nevidím, ne že by mně nechodil důchod, ale tady člověk nic nepotřebuje.

Tak dejchá ta Bláža? Podívám se znovu k posteli. Musím popojít blíž, chvíli vypadá, že doopravdy dodejchala. Nakloním se nad ni a poslouchám. Zase nic.

„Ty, Blážo, žiješ?“ zatřesu s ní.

Bláža se konečně pohne. „Co? Cože? Už je jídlo?“

Ještě je po těch prášcích trochu zblblá, ale spát už nebude. Ztěžka se zvedne, spustí nohy z postele a chvíli zírá jako vejr. A taky tak trochu vypadá – nechává se stříhat od ošetřovatelky Aničky, dává jí za to sice jen padesát korun, ale všichni tady vypadají stejně – jako vejři ušatí. Já se ještě nestříhala, co jsem tady, sice mám vlasy už skoro po ramena, barva mně už do půl hlavy odrostla, taky to nevypadá pěkně, ale co na tom záleží. Tady paráda člověka přejde. Nejdřív jsem aspoň do jídelny chodila v lepším oblečení, ale pak si člověk jaksi zvykne na tepláky a už se mu převlíkat nechce.

„Co je to zas za rambajz?“ kejvne Bláža rozespale ke dveřím.

„Krčálku to zas chytlo, “ mávnu rukou.

„Dneska má k Ládíčkovi přijet ten novej, “ vzpomene si Bláža a utírá si hranou dlaně ospalky. To je tady jediný vzrůšo – když nastupuje někdo novej. Pokud si to ale člověk vezme ze všech stran, nic zajímavýho to není. Další, co přijel čekat na smrt.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Má mě ráda, nemá mě ráda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.