Copyright © Václav Holanec, 2021

ISBN 978-80-207-2037-5

Ať se nikdo neplete: kdo z vás si myslí, že je na tomto světě moudrý, ať se raději stane bláznem!

1. Korintským 3,18

A kdybych měl proroctví a rozuměl všem tajemstvím a veškerému poznání a kdybych měl všechnu víru, takže bych i hory přenášel, ale neměl bych lásku, nejsem nic.

1. Korintským 13,2

1.

Kdo s kým vlastně rozmlouvá?

Nejvíce ho znepokojovalo, že stojí na kazatelně. Kostel ve Strachohlávkách totiž žádnou kazatelnu neměl. Před čtyřiceti lety ji z kostela Proměnění Páně odnesli zloději. Na konci dvacátého století byl v zahraničí o kazatelny z Čech a Moravy velký zájem, obdobné svatokrádeže postihly i sousední vesnice a diecéze přišla o více než dvacet kazatelen. V Nizozemsku se používaly jako domácí bary a na moskevských diskotékách sloužily jako stanoviště diskžokejů.

Ženy zaplnily lavice. Bylo jich tolik, že na některé z nich už nezbylo místo. Měly na sobě černé a šedé šaty, tmavé kabáty. Upíraly k němu oči a čekaly. Sotva patnáctiletá dívka se prodrala uličkou a namířila paži na průčelí chrámové lodi. Když tak učinila, z velkého kříže nad oltářem zmizel Ježíš!

Uprostřed čela cítil bolest, na jazyku sucho, na hrudi tíhu a na zádech studený pot. Pára z úst vystoupala ke křížové klenbě a rozplynula se. Teprve nyní si všiml, že dívka svírá v ruce dálkový ovladač. Rozhlédl se a v rukou žen spatřil nespočet dálkových ovladačů. Přišly, aby ho vymazaly za světa. Nemá cenu cokoliv říkat.

Rozhodl se, že uteče. Několikrát opatrně našlápl a ze všech koutů kostela se na něj snesla smršť dálkových ovladačů. Takto vypadá kamenování! Chránil si hlavu a ustupoval k oltáři, přesto po několika tupých úderech ztratil rovnováhu. Podlomila se mu kolena, chytil se kraje obětního stolu a vzápětí klesl na zem. Sevřel ho smutek. Už nikdy nevstane. Ženy udělají, co jim řekne Barbora Váchalová. Jak je možné, že nad nimi získala takovou moc?

Pohlédl k malému oknu, kostel náhle znehybněl a rozjasnil se. Přímo před ním se zjevil všetečný obličej. Patřil pětileté, šestileté holčičce v zářivě oranžových šatech. V očích se jí odrážel malý kus nebe. Nejdříve ho napadlo, že se tato andělská bytost zjevila, aby mu zasadila ránu z milosti. Holčička k němu napřáhla ruku a usmála se. Po její dlani lezla dlouhá chlupatá housenka.

Otevřel oči. Nechápal, co se děje. Probudil se, nebo sen pokračuje?

Ložnici zaplavilo pronikavé bílé světlo. Nepocházelo z lampy – nad podlahou se vznášela miniaturní zatoulaná hvězda. Zářící síla ho nejdříve přimáčkla k matraci, na okamžik zmizela pod postelí, prošla těžkým dubovým rámem a pak vstoupila do jeho těla. Tam se začala rozpínat, až ho pohltila. Úlek vystřídala lehkost a příjemné teplo. Jeho mysl se rozevřela, propustila myšlenky a ty se chovaly a plynuly jinak, než byl zvyklý: osamostatnily se, byly vším a ničím zároveň. V opojném stavu beztíže uvěřil, že právě on a jeho vědomí vytváří svět, uvěřil, že byl u toho, když první lidé opustili Afriku a rozprchli se po celém světě, že se spolupodílel na všem, co lidstvo od svého příchodu na planetu dokázalo. Také on složil Beethovenovu, Dvořákovu i Mahlerovu Devátou symfonii, vymaloval Sixtinskou kapli, napsal Tuláka po hvězdách, vymyslel Jacobsenovu mravenčí židli, přišel na teorii relativity. To, že ovládá aramejštinu a dokáže sestavit bez návodu nábytek z Ikey, nestálo za řeč.

Dobu, po kterou ho nadnášela blahodárná energie a souznění s věčností a nekonečnem, nešlo odhadnout. Světla bylo tolik, že nerozeznal, kde končí jeho tělo a kde začíná okolní svět.

Pak zaslechl otázku: „Co dělal Bůh předtím, než stvořil vesmír?“

Hlas zněl zřetelně a povědomě. Pootočil hlavu.

„Všechno, čeho se můžeme dotknout, je stvořeno z věcí, jež se nedají považovat za skutečné,“ prohodil starý muž, jehož obrys se nořil ze světla. „Co si myslíš o tom, když člověk sám se sebou v duchu mluví? Je ten, kdo klade otázky, ten samý, kdo hledá odpovědi? Kdo s kým vlastně rozmlouvá?“

Starý muž popošel a obě ruce položil na čelo postele.

„Ručně řezaná, masivní dub. Jako z arcibiskupského paláce, na takové se dá prospat celý život…“

Miniaturní hvězda se vznesla ke stropu a tajemný návštěvník se mu podíval přímo do očí: „A k čemu ty potřebuješ manželskou postel?“

Obličej starého muže už neskrývalo protisvětlo. Rozpoznal prošedivělou, dobromyslnou, vráskami posetou tvář, která k hlasu patřila. Nešlo ji nepoznat. Má smysl vysvětlovat, že neměl vliv na to, jak bude jeho ložnice vybavená? Jak budou vybavené ostatní pokoje? Chtěl něco říci, ale nešlo to.

Na krátký okamžik se intenzivní světlo ještě více rozjasnilo a ve zlomku vteřiny se vše propadlo do tmy. Z dálky se ještě ozvalo: „Těch, co jsou vzhůru, je tak málo!“

Hodiny na mobilu ukazovaly několik minut po půlnoci. Srdce mu divoce bilo a nedokázal se nadechnout. Byl přesvědčený, že jeho sen skončil, když uviděl housenku na dlani dívky v oranžových šatech. Co se stalo potom? Jak poznat okamžik, kdy končí sen?

Přestože na noc nepil, pocítil silné nutkání na toaletu. Zvuk kroků se šířil chodbou a rozlehlými prostory starého domu. Domu, jehož silné stěny mu přes den připomínaly jezuitskou kolej a v noci strašidelný zámek. Jezuitskou kolej vůní a ozvěnou, strašidelný zámek tím, co se skrývalo ve tmě.

Močový měchýř ho tlačil, a přesto si vestoje nedokázal ulevit. Není přece tak starý, aby si musel sednout. Kapituloval a dřepl si na chladné prkýnko. Pocit, že má plný močový měchýř, byl podvod, který si na něj přichystalo tělo. Ze zvyku spláchl. Z vnitřku starých trubek se šířil mohutný, pronikavý hluk. Při napouštění nádržky farní toalety vydávaly hukot jako zaoceánský parník, který se vydává na moře.

Pod oknem se rozkládal hřbitov. Několikrát ho napadlo, zda noční spláchnutí neruší citlivější nebožtíky z věčného spánku. Sevřela ho úzkost. Jako kdyby určitý druh obav měl jmenovku či identifikační číslo. Nedokázal se odpoutat od tajemného světla a návštěvy, která pokoušela jeho zdravý rozum.

Kdo s kým vlastně rozmlouvá? Všechno, čeho se můžeme dotknout, je stvořeno z věcí, jež se nedají považovat za skutečné. Těch, co jsou vzhůru, je tak málo!

2.

Vždycky jsem doma plavala

„Dělá se mu špatně z toho, jak se mi hojej jizvy, ale moc dobře vím, že se mu hnusí moje tělo!“ Kamila Staňková patřila k záhadné menšině žen, které ani nemoc díkůvzdání neodradila od náklonnosti k plastické chirurgii. Toužila a usilovala, aby její šestadvacetileté tělo vypadalo jako přesýpací hodiny. „Hned jak jsem se vrátila z nemocnice, chtěl, abych spala v druhé ložnici. Představte si to!“

Vysoký, uvážlivě a mladě působící muž se do takových představ nehodlal pouštět. Nebylo to kvůli nemoci díkůvzdání a ani proto, že by ho pobuřovaly plastické operace. František Zábrana ve vesnicích, které obklopovaly trojici novomlýnských vodních nádrží, sloužil mše, kázal, křtil, oddával, pohřbíval, vyučoval církevní nauku a šířil křesťanský optimismus. Byl v tom mimořádně úspěšný. Zájem o jeho kázání byl tak velký, že obce zvažovaly, zda by neměly v kostelích zavést automat na výdej pořadových čísel.

Na Moravě prožil nejspokojenější roky svého života. Když uchopil monstranci, připadal si jako někdo, kdo vládne nadpřirozenými schopnostmi. Stačilo se dotknout tácku na hostie a zapomněl na únavu a nekonečný seznam povinností, kterým musel týden co týden dostát: v jihomoravské diecézi na faráře připadalo pět kostelů, desítky kapliček a nepočítaně Božích muk. Nedlouho poté, co se ujal farnosti ve Strachohlávkách, s ním nejčtenější katolické noviny uveřejnily rozsáhlý rozhovor. Pod velkou fotografií informoval čtenáře popisek, že farářův zasněný odlesk v očích, elegantně klenuté čelo a podmanivý hlas mocně působí zejména na ženy. Už během dospívání dívky považovaly Františka za pohledného a mužného, on sám se tak necítil a zápolil s nedostatkem sebedůvěry. Postupně si během kázání uvědomoval, jak mu zevnějšek pomáhá a přidává na přesvědčivosti. Byla to však klamavá zkušenost, která zpravidla po konci kázání vyprchala.

Věhlas faráře zaznamenala i televize. František Zábrana se objevil v oblíbené televizní talkshow, čímž si ještě více upevnil popularitu. Na světovém setkání křesťanské mládeže ho mladí věřící přemluvili, aby si založil účet na některé ze sociálních sítí. Poslechl a na twitteru se stal třetím nejsledovanějším farářem v Čechách a na Moravě. Idylické časy, ve kterých Františka naplňovalo pouhé probuzení do nového dne, každé kázání i pomazání, poutě na jakékoliv svaté místo či kopeček, popeleční závody koloběžek, vystřídalo období těžkých zkoušek. Když František před dvěma lety pořádal na faře oslavu čtyřicátých narozenin, na planetě se už několik měsíců rodily děti pouze díky asistované reprodukci. Počet narozených se dramaticky propadl. Jestliže se ještě na začátku třetího tisíciletí vědci trápili tím, že světová populace kašle na varování demografů a nezodpovědně se rozmnožuje, na konci roku 2031 to vypadalo, že homo sapiens záhy spočine na hřbitově evoluce po boku trilobitů, dinosaurů a neandrtálců. Nehroutil se jenom patriarchát, hroutila se celá civilizace. Přitom vše vypadalo normálně.

„Chce mě ještě víc naštvat? Ponížit?!“ zvolala Kamila Staňková sopránem, upravila si polodlouhé tmavé vlasy a pokračovala v úvahách o nevraživosti, jež její domácí nudismus u manžela vyvolává.

K čemu je dobré vědět, jak to u Staňků vypadá, když si Kamila sundá obvazy po plastické operaci? Co tím Bůh sleduje? Proč chtěl, aby muži bez spermií k ženskému tělu pociťovali znechucení a odpor?

„A nedělá mu prý dobře, když se koupu v bazénu nahá.“ Kamila vypadala jako školačka, které spadla na zem zmrzlina. „A nejlepší na tom je, že mě při tom ani nevidí, protože pořád není doma. Je na druhým konci světa a má problém s tím, že nenosím plavky?“

Na vysokém Františkově čele se prohloubily vrásky. Opravdu nemoc díkůvzdání přináší takové změny do řádu světa? Před třemi týdny se Karel Staněk ve zpovědnici rozpovídal o tom, jak moc ho odpuzuje a děsí pohled na nahé ženské tělo. A jak by teprve Staněk na manželčino tělo nahlížel, kdyby věděl, co s ním Kamila prováděla před příchodem nemoci? Nebyl to však jen on, kdo se o tom při zpovědi rozhovořil.

„Vždycky jsem doma plavala jen tak. A plavat budu!“ zdůraznila Kamila.

V místnosti zavládlo ticho. Bylo slyšet kapky, které bubnovaly do okenních skel. Učitelka nehovořila jen ke svému zpovědníkovi. František se opatrně dotkl levého oka, aby se ujistil, že je v klidu. Pak zvedl bradu jako boxer, který se po rychlém ošetření vrací do ringu, a zlehka se usmál na Rachejtle.

3.

V Novém zákoně jsou skvělá místa

Každý čtvrtek se na faře, ve společenské místnosti pod obrázky svatých, sešlo patnáct a někdy i mnohem více žen ze Strachohlávek, Pavlova, Dolních i Horních Věstonic a okolních vesnic. Strachohlávky ležely pod křídově bílým vápencovým pohořím, které dostalo jméno Pálava nebo také Pavlovské vrchy a vypadalo, jako kdyby se zatoulalo do středu Evropy od Středozemního moře. Pálavské obce obklopovaly vinice, které se spouštěly ze svahů až ke sklepním uličkám. Vstup do podzemí, v nichž obyvatelé skladovali zásoby vína, lemovaly lavičky a stoly.

Strachohlávský kostel Proměnění Páně ležel nedaleko od místa, kde byla z pravěkého popeliště vyhrabána Věstonická venuše. Ve Strachohlávkách měli odjakživa pocit, že nejstarší soška z pálené hlíny na světě se měla jmenovat Strachohlávská venuše, neboť byli přesvědčeni, že venuše by se měly jmenovat podle místa, kde byly vyrobeny, nikoliv podle místa, kde byly nalezeny. Vždyť jejich vesnice představovala v paleolitu centrum tehdejší Evropy, nikoliv sousední Dolní Věstonice, které si přivlastnily slávu a mezinárodní věhlas. Přestože proslulost obce od doby kamenné upadala, čehož jedinou výjimkou byla přítomnost Františka Zábrany, místní si tuto skutečnost nepřipouštěli.

Ženy se vrtěly na rozvrzaných tonetkách a netrpělivě čekaly, až na ně přijde řada, až se svěří, jaká další skličující překvapení si pro ně nemoc díkůvzdání přichystala. Většina z nich byly členky místního ženského pěveckého sboru Rachejtle. Zpívaly na svatbách, křtinách, pohřbech, narozeninách, posvíceních, oslavách a jednou za čas reprezentovaly vesnici v nedalekém Rakousku. Jejich repertoár tvořily lidové i populární písně, Rachejtle se nebály změnit žánr a vysvléknout lidové kroje. Nezalekly se ničeho, co se dalo zazpívat, ani toho, co se zazpívat nedalo, což byl případ písně Zombie Zorba krétské metalové skupiny Nuclear Olive Oil.

Přestože ne všechny ženy v místnosti zpívaly ve sboru, František o všech, které docházely na faru, přemýšlel a hovořil jako o Rachejtlích – aniž se jich tím chtěl dotknout.

„Meleš jak kolovrátek. Jenom o sobě. Se mu vůbec nedivím, že už na tě nechce čumět!“ uzemnila Kamilu starostka Strachohlávek, sbormistryně Rachejtlí a nejagilnější členka farní rady.

Ivana Cuprová veškerý čas věnovala péči o obec, pěvecký sbor a dostatek dotací pro pěstování vína. Ovládala celou vesnici a zřejmě by ji ovládala i bez těchto funkcí – ty jen byly mimoděčným potvrzením energie, kterou neúnavně vyzařovala do veřejného prostoru.

„Závidíš?“ ucedila Kamila.

„Co jako?“ odvětila Cuprová.

„Ale nic,“ odfrkla Kamila a významně vypnula tělo.

Nařčení ze závisti byl zkrat. Přestože Cuprová v létě oslavila padesátku, na svůj věk vypadala nadmíru dobře – v kroji i v plavkách.

Cuprová se nahnula směrem ke Staňkové a jedovatě prskla: „Buď ráda, že nevíš, jakým sajrajtem tě vycpali!“

Kdysi František zaslechl, že starostka v mládí působila jako tiché a zakřiknuté děvče. Tak si ji nedokázal představit.

„Slušně, prosím.“ Odkašlal si a shovívavě se podíval na rozhádané členky skupiny.

Jeho napomenutí uklidnila spory jen na chvíli. Modlil se, aby si Rachejtle nevšimly, jaká újma ho postihla. Drobné, trhavé tiky oka mu zkazily celé ráno a pak ho začaly děsit. Přestože oční víčko a tenounké svaly pod okem škubat přestaly, zlomyslnost nervové soustavy ho natolik rozhodila, že se nedokázal na nic soustředit.

Cuprová pokračovala: „Ale my máme na rozdíl od tebe děti! Kam se to narodily? Co s nima bude?“

Hádky probíhaly pořád stejně. Stačilo několik jisker a nahromaděná frustrace explodovala jako ohňostroj.

„Jestli sis nevšimla, tak vaše děti učím,“ ohradila se Kamila.

„Co nás taky mohlo potkat jinýho než biblická pohroma, když takový jako ty učej naše děcka!“ ulevila si Cuprová.

„Dokážeš pro jednou spolknout ty svý hnusný poznámky?!“ Po tváři Kamily se rozlily slzy a zanedlouho se rozplakaly všechny Rachejtle včetně starostky a sbormistryně, která cítila morální povinnost – vzhledem k zastávaným úřadům – rozbrečet se jako poslední. Sezení se překlopilo do fáze „slzavého údolí“. Ženy tiskly papírové i bavlněné kapesníky, aby do nich odplavily pár mililitrů bolesti. Pláč jim změnil rysy. Některé brečely nenápadně a stydlivě, decentně probublávaly jako lesní studánka, a některé hlasitě funěly jako obří želvy drápající se na útes. Jediná žena se pláči ubránila. Seděla opodál, což mohlo znamenat, že není místní. Uvědomil si, že ji nezná, a přemýšlel, kam ji zařadit. Měl ji na začátku sezení uvítat a dát jí slovo, aby se představila. Takové přehlédnutí považoval za chybu.

Její pravidelný, podlouhlý obličej zvýrazňovaly krátké blond vlasy. Lehce rozcuchané a navlhlé od deště. Krk jí obepínal pestrobarevný květinový řetízek ze skleněných kamínků. Na sobě měla dlouhý béžový propínací svetr a pod ním přiléhavé tričko v tělové barvě. Působila jen o něco málo starší než Kamila. Vzhled žen mezi dvaceti a pětatřiceti Františka mátl: zvláště u mladších a pohledných žen nedokázal věk přesně odhadnout.

Mnohokrát si ověřil, jak je smutek nakažlivý, a předpokládal, že je jen otázkou času, kdy se žena v rohu rozpláče také. Nerozplakala se. Ve společenství zalitém slzami to vyvolávalo zvláštní dojem.

Neznámá si všimla, že ji farář pozoruje, a usmála se na něj. Její vstřícnost Františka zaskočila a svůj pohled odvrátil. Za krátký okamžik se přistihl, jak ji opět sleduje: nyní však periferním pohledem.

Pláč nepřerušoval, nevstupoval do něj, nechal ženy plakat, co nejdéle to šlo. Aby je nepřiváděl do rozpaků, pozoroval obrázky na stěnách a detaily, které obvykle unikají pozornosti. Měl rád místnosti s vysokým stropem. Kdyby to nebylo nezdvořilé, přistoupil by k oknu a podíval se, jak se za zahradou a kostelem zdvihají vápencové vrchy. Dnes by však neviděl Pálavu v pestrých říjnových barvách, viděl by jen provazce vody, které se už třetí den s nebývalou vytrvalostí snášely z olověného nebe. Jako by se voda venku propojila se vzlykotem na faře: měl dojem, že Rachejtle teď pláčou daleko více než v létě. U bílého elektrického radiátoru se sušilo několik rozevřených deštníků. Ještě minulý týden všichni chodili v letním oblečení a toužebně vyčkávali ochlazení. To přišlo a bylo tak prudké, že František pustil na faře topení.

Vyčkával, až se pláč ztiší do té míry, aby mohl opět promluvit. Když se tak stalo, oslovil ženu ve splývavém svetru: „Nepletu se, jste zde poprvé?“

„Ano, na nástěnce bylo, že je vaše skupina otevřená, tak jsem toho využila,“ odpověděla.

Tón jejího hlasu, stejně jako rychlost mluvy, působily klidným dojmem. Nejistí či podráždění lidé, kteří chtějí dodat sdělení na naléhavosti, často hovoří jako děti – zakončují věty vyšším tónem. V projevu mladé ženy však nebyl ani náznak takové nervozity, natož dětinskosti.

„Můžete nám o sobě něco říci, prosím?“ vyzval ji František.

„Jmenuji se Marie Dohalská. Žila jsem v Londýně a před pár měsíci jsem se vrátila do Čech.“

„Tady jsme na Moravě,“ opravila ji nevybíravě Cuprová.

„To zní tajemně,“ poznamenal smířlivě František. Cuprová a některé další Rachejtle se tvářily podezřívavě.

Když někdo prohlásil, že našel nový domov v některém ze světových velkoměst, většina populace to vnímala s nedůvěrou a mnozí v tom viděli vychloubání. Zvláště Češi, kteří vládli jen rodným jazykem, reagovali s nevraživostí na vše, co přesahovalo jejich geografický a mentální obzor. Během návštěv v Římě, studijních pobytů v Maastrichtu a v Lovani, během poutní Svatojakubské cesty do Santiaga de Compostela či hovorů ve francouzských klášterech si František ověřil, že na západ od Rýna se o jeho zemi zajímá málokdo. Ta se sice z geografického pohledu nacházela ve středu starého kontinentu, z geopolitického byla však periférií: buď nejvýchodnější částí Západu, nebo nejzápadnějším výběžkem Východu. A mimo Evropu to bylo ještě horší. Čím více se však Češi cítili opomíjeni, tím zarputileji se přesvědčovali, že svět nemá na práci nic jiného než je sledovat.

Ke zmatku přispívalo i to, že Čechy byly navenek Čechami, uvnitř však Čechami a Moravou. Západní část země byla v dávných dobách těžko přístupná, kdežto přiléhající Morava byla otevřeným a průchodným územím. Na Moravě se někteří považovali za Čechy, někteří za Čechy a Moravany a někteří jenom za Moravany. A aby to bylo ještě složitější, sever Moravy sousedil s úzkým cípem Slezska, jehož obyvatelé se také hlásili k vlastní identitě. Avšak na jihu Moravy, a zvláště v Brně, druhém největším městě České republiky, městě, kde sídlilo Františkovo biskupství, trpěli přehlížením své existence nejvíce.

Původně nehodlal neznámou ženu podrobovat výslechu, přesto se pokusil rozvést rozhovor: „Nepocházíte odsud, že?“

Marie Dohalská se na krátký okamžik zamyslela. „Když mi bylo dvanáct, rodiče se přestěhovali do Anglie. Otec vedl v Londýně České centrum a už jsme tam zůstali.“

Pochopil, že nechce svoji odpověď rozvádět. „A náboženství? Přece jenom jsme křesťanská skupina.“

„V Novém zákoně jsou skvělá místa,“ potřásla hlavou.

„Například?“ vyhrkla Cuprová.

Marie se zarazila a zamyslela. „A kdybych měl všechnu víru, takže bych i hory přenášel, ale neměl bych lásku, nejsem nic.“

Pavlův První list Korintským patřil k nejčastěji citovaným textům bible a kvůli přemrštěnému a často neupřímnému nadužívání se mu František vyhýbal. Mladá neznámá žena však citát podala bezelstně, spontánně a střízlivě, bez záměru zaujmout něčím, co se učíme nazpaměť, abychom zapůsobili na druhé. Pavlova slova ožila a získala na nečekané působivosti. Během jejího přednesu se František dokonce na okamžik zastyděl, že v posledních letech pomíjel radikální myšlenku o nadřazenosti lásky nad vírou.

„Ještě bych ráda něco důležitého zmínila!“ ukončila hovor Cuprová. „Trochu jsem se nechala unést. Nechtěla jsem zpochybnit nasazení, které Kamila věnuje škole, ale sedí tu ženy, které musí zastat rodinu a zároveň náročnou práci. Ty opravdu neřeší tak směšné problémy. A jestli pan farář dovolí, využiju toho, že jsme pohromadě. Mám za úkol všem vyřídit srdečný pozdrav. Paní předsedkyně Váchalová vám moc děkuje za to, jak jste ji přijaly. Už dlouho si tak neodpočinula!“

Přesně takovým chováním starostka vyváděla faráře z míry. Vybavil se mu sen, v němž ho Rachejtle na příkaz Váchalové ukamenovaly dálkovými ovladači. Prohodil sen osobu Cuprové a Váchalové?

„Slíbila mi, že určitě přijede na vinobraní,“ dokončila pozdrav Cuprová.

Katolíci v Čechách a na Moravě se sdružovali ve straně, která se nazývala lidová. Přestože patřila k nejstarším stranám v zemi a na Moravě byla vždy nejsilnější, celostátní volby lidovci nikdy nevyhráli. V posledních měsících se lidová strana dostala do čela předvolebních průzkumů. Přispěla k tomu senátorka Barbora Váchalová, která se na začátku roku stala předsedkyní strany. Chodila pravidelně do kostela a zároveň tepala do konzervativního katolického křídla. Předsedkyně a senátorka v průzkumech veřejného mínění předstihla v popularitě nejen předsedkyni vlády, ale i všechny muže, kteří zůstávali v politice, a to i včetně prezidenta. Její hvězda strmě stoupala.

Marie Dohalská však nadšení z Barbory Váchalové nesdílela. Františka to pobavilo a letmo ji za to podpořil spikleneckým mrknutím.

4.

Voda neví kudy kam

„Vidíš ten zmatek? A teď počítej, jak dlouho vydrží pod vodou! Tady se vynoří a prudká střela pod vingl.“

Anna Hrnčířová neoslovovala Františka „pane faráři“ nebo „otče“, natož „velebnosti“. Od prvního setkání mu tykala a nebyla v tom neúcta. František ji zpravidla dvakrát do měsíce navštívil a sledoval s ní zápasy vodního póla. Takřka všechny ženy, které překonají pětaosmdesát let, vypadají podobně. Liší se však v elánu. Ten měla Anna obdivuhodný a nezdolný. Nechodila v zástěře jako většina starých žen na vesnici, nosila jednoduché šaty a tvrdila, že barvy sluší v každém věku. Každý den přijímala s nadšením a František od ní nikdy nezaslechl stesk nad tím, že žije ve svém domku tak dlouho sama.

Sedávali v přízemí. Od sporáku a jídelního stolu bylo vidět na stěnu v obývacím pokoji, na které visela tenká televize s obrovskou úhlopříčkou. Vypadala jako okno s výhledem do jiného světa. Obrazovka byla jedinou vymožeností, která narušovala atmosféru starých časů.

Poslední dobou, za přispění namáhavých čtvrtečních sezení, si František připadal jako nasycený roztok. Jedním z důležitých předpokladů pro povolání faráře je umění naslouchat druhým. Věřící faráře zahrnují líčením životních osudů, zahrnují jej přívalem novinek, dojmů a čehokoliv, co vypadá jako zajímavost. Nemálo z nich cítí nadšení sdílet vše, co se týká bible a Ježíše. Lidoví teologové jsou zpravidla neodbytní, jsou připraveni faráře vytrhnout po půlnoci z postele jen proto, aby mu mávali před obličejem časopisem Krutý svět třetihor, v kterém objevili článek, jak si v Portugalsku spletli stopy oslíka, který vezl na hřbetě panenku Marii, se stopami dinosaura. Anna nechtěla napravovat svět ani objevovat záhady Ježíšova života, na nic si nestěžovala a hlavně nemluvila o nemoci díkůvzdání.

„Zcela jasně jsou úspěšnější ty týmy, které vede trenér,“ konstatovala Anna, postavila před Františka jablečný koláč s drobenkou a vrátila se do kuchyně.

Po příchodu nemoci díkůvzdání se ženy na ostrově v severním Atlantiku zavázaly, že před sebelítostí dají přednost vodnímu pólu. Tvrdé tréninky v termálních pramenech přinesly islandským ženám mezinárodní věhlas. Anna fandila pólistkám z malé vesnice Bíldudalur. Občas to vypadalo, že dokáže z pouhého pohledu na obrazovku určit teplotu vody. Stačil letmý pohled na to, jak má hráčka nasazenou čepici či jakým způsobem chytá přihrávku, aby poznala, o koho se jedná. O svých oblíbenkyních hovořila s vtipem a dávala si pozor, aby tím Františka neotravovala.

Farář seděl v křesle a dojídal koláč. Přestože reagoval na přestupy hráček mezi Bíldudalurem a Reykjavíkem pokyvováním, nedokázal se soustředit a jen stěží by si vybavil jména více než tří afrických kardinálů. Mohl za to nejen nedávný zážitek s bílým světlem, ale také narůstající rozladění: tik levého oka ho neopustil. Oční svaly pokračovaly v cukání a každý den se v různou dobu samovolně uváděly do drobných, trhavých a zneklidňujících pohybů, které připomínaly slaboučké elektrické zkraty.

Co když mezi zjevením a zkratovaným víčkem oka existuje souvislost? Co se stane, když někomu řekne, kdo ho v představách, které nerozezná od skutečnosti, navštěvuje? Co když za to nemůže pracovní přetížení? Jak dlouho takovou věc může skrývat před svým zpovědníkem? To, že ji skrývá, přece znamená, že je to vážné… Nedaleko stavení uhodil blesk a televizní signál na okamžik vypadl. Do středu Evropy se přestěhovaly tropy a vynutily si změnu v návycích a chování. Během úmorného léta se v červencových a srpnových výhních zasekly teploměry nad čtyřiceti stupni a ještě na konci září ukazovaly ke stupňům třiceti. Pak se prudce ochladilo, zvedl se vítr a udeřily deště. Víc jak týden pršelo bez přestávky a hladiny nedalekých nádrží se nebezpečně zvedaly.

Záplavy v místech, která desetiletí sužovalo sucho, ohrozily úrodu a vinařům prohloubily vrásky. Hydrologové věřícím rozmlouvali, aby si na zahrádkách stavěli archy, a uklidňovali je tím, že se jedná o vodu z Indického oceánu, která se do střední Evropy vydala kvůli unikátnímu zmatku v cirkulaci atmosféry.

„Voda neví kudy kam a trhá zem. Nechceš tu zůstat přes noc?“ zeptala se Anna z kuchyně a otevřela almaru.

„Nemůžu,“ zakroutil hlavou. „Mám na krku diskusní fórum.“ K povinnostem mladších kněží patřila starost o internetové stránky diecéze. Nejraději by se tohoto závazku zbavil, ale na rozdíl od soukromého účtu na twitteru, který před rokem zrušil, to nešlo.

V televizi opakovali záběr na hráčku, která dala gól krásnou střelou z dálky. Františkovi pohled na mladá těla Islanďanek nevadil. Ba co více: pružné, urostlé hráčky přitahovaly jeho pozornost více než kdykoliv předtím, a to bez ohledu na fakt, zda se jednalo o pólistky v barvách Bíldudaluru, či Grindavíku. Napadlo ho, že Islanďanky se pod vodní hladinou dotýkají jeho neklidné duše. Zaslechl z kuchyně cinkot a odvrátil hlavu od obrazovky.

Anna na jídelní stůl vyrovnala několik sklenic s marmeládou. Zavařovací sklenice vypadaly, jako kdyby do nich nasbírala jantar.

„Tenhle zvuk je větší zážitek než druhá věta sedmé Beethovenovy symfonie. A druhá věta sedmičky je ten nejlepší Beethoven,“ zaradoval se František z marmelády.

„Já ti tu vážnou muziku moc nevěřím,“ prohodila.

„Jak to myslíte?“ zbystřil.

„Že se za ni schováváš…“

František přišel za Annou do kuchyně. „To mě ale zajímá!“

„Jeden z tvých úkrytů. Když se nemůžu radovat, trápím se na úrovni. Vznešeně,“ vysvětlila.

Skladatele klasické hudby poslouchal často, ale jeho srdci byli ještě bližší autoři, jako byli Erik Satie, Philip Glass či Max Richter. Nemohl však marmeládu pochválit tak, že by ji přirovnal k Alison Balsomové, když hraje na trubku Satieho Gymnopédii, či k Richterovým Modrým zápisníkům. Nikdy s nikým si nevyprávěl o tom, kdy a za jakých okolností dal přednost minimalismu před obdivem ke skupinám, zpěvačkám a zpěvákům, které poslouchali jeho spolužáci na gymnáziu. Už tam se tím, koho poslouchá, nechlubil, cítil, že to je podezřelé: na střední škole hudba protkaná tichem a melancholií nemůže soutěžit s hudbou, která hřmí. Z tohoto důvodu se i on pokoušel přijít na chuť skupinám jako Red Hot Chili Peppers nebo Green Day. Nepodařilo se. Ani ve Strachohlávkách se nenašel nikdo, kdo by znal, natož poslouchal Františkovy oblíbené skladatele. O čtvrt století později středoškoláci poslouchali War of the Currents, ale na Pálavě nadále burácel cimbál.

„Myslíte, že se trápím?“

Anna neodpověděla a skládala sklenice s marmeládou do tašky.

„Trochu jsem vylepšila recept,“ poznamenala a postavila tašku na lavici. Pak poodešla k oknu. „Podívej!“

Zvedl se a stoupl si vedle ní.

„Občas toho řeknu víc, než bych měla,“ vysvětlila a uchopila Františka za ruku. Poznal, že ho chytla, aby uklidnila jeho, nikoliv sebe.

Venku padal soumrak a černé nebe křižovaly blesky. Voda se valila po vyprahlé zemi, vytvářela kanály, průrvy a koryta a na některých místech nabrala takovou sílu, že s sebou strhla vše, co jí stálo v cestě.

5.

Pokojně nevcházej do dobré tmy

„Už?“ zeptala se s údivem Renata Zpěváčková, když zaznamenala, že farář nečekaně brzo projevil zájem o fialky. Fialové desky na „fialky“ překřtila Ivana Cuprová, které z desek naskakovala kopřivka a nenáviděla je více než plastické zákroky Kamily Staňkové.

Zpěváčková se starala o obecní kroniku a knihovnu a na konci každé čtvrteční schůzky ostatní informovala o teoriích, zprávách, článcích, knihách, studiích, výzkumech spojených s nemocí díkůvzdání, kterou Světová zdravotnická organizace zařadila do svého číselníku jako Langfeldtovu nemoc. Ve fialkách se hromadily různorodé postřehy, hodnověrná i bláznivá svědectví, divoké spekulace i citace z vědeckých studií. K názorům pomatenců a psychopatů Zpěváčková přistupovala nezaujatě, její úděl nebyl teorie hodnotit, ale vyhledávat je.

Rachejtle se tak dozvěděly, že za odpor k sexu a neplodnost mužů mohou tu zbytky antikoncepce z newyorské kanalizace, které se v oceánu smíchaly s vlákny z plastových láhví, tu posun vlnové délky indigové barvy, který ochromil odtok krve z tkáně varlat. Rachejtle, tak jako většina populace, věřily posledním informacím a vše nahánělo hrůzu: výpary z jačího trusu stejně jako megafágy s alternativním genetickým kódem.

Langfeldtova nemoc na pohlavní ústrojí mužů útočila potichu, rychle a globálně. Nejdříve je zbavila sexuální touhy a následně i spermií. Nezabíjela jedince v přítomném čase, ale lidský druh v čase budoucím a během krátké doby opanovala planetu. Vědci se s ničím takovým dosud nesetkali a snažili se fatální stav zvrátit. Přestože nasadili nejmodernější technologie, umělou inteligenci využívající kvantové algoritmy, editory bází měnící atomovou strukturu DNA, za pět let nedosáhli jediného, byť jen sebemenšího úspěchu. Civilizace se vrátila do temných dob morových nákaz: lidé netušili, co nemoc způsobuje, jak se šíří a jak se lze proti ní bránit.

Přestože do konce sezení chyběla téměř hodina, František fialkám přikývl. Od rána přemáhal únavu a ospalost. Po několika dnech dešťů vyšlo slunce a i ono ho podněcovalo k nicnedělání.

„Tohle, co tady mám, je naprosto unikátní. Už víme, co se dělo v Greenwich Village před tím, než to celé propuklo,“ spustila Zpěváčková natěšeně.

„Jen to ne!“ zaprotestovala Cuprová. Poslední, co ji zajímalo, byl list papíru, který Zpěváčková vytáhla z fialek a obřadně ukázala ženám sedícím v půlkruhu, jako by se jednalo o jeden ze svitků od Mrtvého moře.

Zpěváčkovou výkřik Cuprové neodradil. Čtyřicátnice s hustým obočím a krátkým krkem díky konci světa našla nový smysl svého života. Rychle pochopila, že dnes dostane víc prostoru než obvykle: „Svědectví Jennifer Holowayové.“

„Kdo to je?“ zahlaholila jedna z Rachejtlí.

„Servírka, která U Bílého koně obsluhovala Heather Dunbarovou,“ pronesla Zpěváčková. „Za název nemoci díkůvzdání vděčíme právě Dunbarové. Jako první popsala její účinky.“

„To už radši budu poslouchat, jak ji Staněk topí v bazénu!“ vykřikla Cuprová a ukázala na Kamilu.

„Nebudeme Renatě skákat do řeči, že?“ poznamenal František.

„Abychom byli v obraze, vrátíme se do listopadu roku 1953. U stejného stolu, kde seděla Dunbarovová s kamarádkami, vypil velšský básník Dylan Thomas dvaačtyřicet sklenic whisky,“ pustila se Zpěváčková do přednášky.

„Ten teda musel vypadat!“ ozvalo se ze zadní řady.

„Jako rozestlaná postel,“ odpověděla obratem Zpěváčková.

„To nemoh přežít!“ namítla jiná z Rachejtlí, která se před týdnem vrátila z protialkoholního léčení.

„Nepřežil,“ přitakala suše Zpěváčková.

„Čuně,“ procedila Cuprová a zvedla se. Starostka často – i během čtvrtečních sezení – odcházela. Její odchody byly nevypočitatelné, stejně jako její překvapivé návraty. Mnozí měly dokonce podivný pocit, že se více vrací nežli odchází.

„Musím se rozloučit, připravuji nějaké důležité podklady.“

Cuprová vykročila ven a přesně v momentě, kdy se chystala otevřít dveře, se v nich objevily safírové oči, půvabný drobný nos a svůdně vykrojené rty Marie Dohalské. František zpozorněl, nebyl zvyklý, aby někdo takto upoutával jeho pozornost.

Cuprová přehradila Marii cestu, nečekaná blízkost zaskočila obě ženy.

„Mohu?“ zeptala se Marie.

„Jistě,“ povzbudil ji František ke vstupu a dal jí znamení, aby se posadila.

Marie se přes starostku protáhla do místnosti a spontánně si vybrala její prázdnou židli blízko faráře.

„Tam sedím já!“ vylétlo z Cuprové. „Ale už tam můžete zůstat!“

Marie nehnula brvou, a než stačil František cokoliv říci, přesedla si dozadu.

Cuprová kývla hlavou a opustila místnost. To už ale nedočkavá knihovnice pokračovala v líčení souvislostí mezi básníkovým skonem a tím, jak se v Greenwich Village na Den díkůvzdání roku 2028 zjevila nemoc díkůvzdání. Nemoc, jež způsobila, že všichni muži na celé planetě přestali provozovat sex. Majitelé slunečních brýlí Ray-Ban stejně jako ti, kteří usínali v kostičkovaných flanelových pyžamech. Nemoc, spíš kvůli které veškeré sexuální polohy, včetně Vídeňské ústřice a Posvátné krávy, působily vzrušení už jen jako otázky v televizních soutěžích.

Zpěváčková hodlala využít každé minuty, která se jí naskytla. Zabíhala do stále širších souvislostí: „Desítky žen zaznamenaly, že se jejich muži vyhýbají plnění předmanželských, manželských a mimomanželských povinností.“ Rachejtle vytvořily mezi farářem a Marií hradbu.

František se snažil zachytit pár informací z obšírného referátu. Únavu přemáhal kvůli Marii, ale také kvůli Dylanu Thomasovi, jehož básně kdysi četl a některé si dokonce pamatoval. Dávná sympatie k prokletým básníkům mu však nepomohla, připadal si, jako kdyby omylem spolkl prášky na spaní, hlas knihovnice se vzdaloval:

„Některé ženy se nehodlaly o akt lásky připravit a vynutily si ho pláčem, výčitkami a vrháním kuchyňského náčiní. A tehdy se to poprvé stalo. Muže postihl podivný záchvat. Dunbarová toto selhání ihned sdílela na twitteru a svůj příspěvek pojmenovala Nemoc díkůvzdání. Novináři zprvu tvrdili, že nechuť mužů k sexuálním aktivitám zavinila zmutovaná várka geneticky upravených krocanů z Kentucky.“

Rachejtle zpozorovaly, že František má zavřené oči.

„A na závěr báseň, kterou Dylan Thomas u tohoto stolu složil!“ oznámila Zpěváčková a opřela se do hlasivek, aby Františka probrala z mrákot: „Její spojitost je zarážející, věnujte zvláštní pozornost druhé sloce!“

Najednou se ozval podivný rachot a celá místnost se roztřásla, jako kdyby faru rozhoupalo zemětřesení. Zpěváčková přestala recitovat a dívala se stejně jako ostatní ženy na duchem nepřítomného Františka. Hluk sílil a nakonec ho probudil. Náhle vše znehybnělo a zlověstně ztichlo.

Rachejtle čekaly, co se bude dít. Čekaly nejen Rachejtle, ale také tlustý mladík, který se objevil ve dveřích. Oknem na něj a jeho vytahanou mikinu dopadalo načervenalé sluneční světlo. Vypadalo to, jako kdyby někdo namířil reflektor na podivné postavy, které na mikině poskakovaly. František věděl, že to jsou Bert a Ernie, postavy z dětského seriálu Sesame Street. Seriálu, který se začal vysílat v dobách, kdy Apollo 11 přistálo na Měsíci. Na krátký okamžik měl dojem, že v otevřených dveřích nestojí Tomáš Jirout, kostelník, zvoník a hrobař v jedné osobě, ale Bert a Ernie.

František si dával dohromady souvislosti a všiml si, že fialové desky Zpěváčkové jsou zavřené. Že by si Tomáš přišel poslechnout báseň Pokojně nevcházej do dobré tmy? Tomáš byl zmatený, nechápal, z jakého důvodu farář nereaguje na to, co mu říká. Zvýšeným hlasem podruhé zvolal: „Hroutí se nám kostel!“

František počítal s mnohým, padající kostel mu však na mysl nepřišel.

6.

Jeffersonovo letadlo startuje

Kostel Proměnění Páně pokrývala popraskaná omítka a na věži se špičkou ve tvaru protáhlého jehlanu se pohupovaly dva zvony – Anežka a Vojtěch. Vypadal jako mnoho novogotických kostelů, které v Čechách a na Moravě vyrostly v dobách, kdy tyto země spravoval císař, jenž sídlil ve Vídni. Strachohlávský svatostánek byl však zároveň výjimečný: stál na románských základech – nikoliv však uprostřed obce, jak bývalo zvykem, ale daleko od návsi, v místech, kde se zvedalo úbočí vápencového pohoří. Katastrofy se mu nevyhýbaly.

Na začátku třicetileté války zdejší kraj postihlo rabování a plenění. Pár kilometrů od kostela, na Petrově louce, vzplála v srpnu 1619 bitva, po které Strachohlávky a takřka všechny vesnice až po Mikulov lehly popelem. Kostel se proměnil v ruinu, v kraji řádil mor, opuštěná stavení chátrala a smečky obecních psů ohlodávaly nepohřbené lidské ostatky.

Chrám Páně znovu povstal z trosek a v osmnáctém století se stal farním kostelem. V zimě roku 1868 ho během mše zachvátil požár, obyvatelům Strachohlávek se však podařilo zachránit barokní oltář i s hlavním obrazem. Současná podoba kostela – loď na půdorysu kříže se vstupní hranolovou věží – pocházela z přestavby z druhé poloviny devatenáctého století. Mezi kostelem a farou se rozkládal hřbitov s mnoha německými hroby, které tvořily pozůstatek kdysi vlivné německé menšiny, jež kraj obývala po mnoho století.

Třináctého října se dal severozápadní svah nad hřbitovní zdí, aniž si k tomu opatřil razítko stavebního úřadu či požehnání diecéze, sám do pohybu, pobořil hřbitovní zeď a zastavil se těsně před budovou stájí. Hřbitov mezi hrobkou rodiny Praunspergerů a bývalou márnicí připomínal bojiště. Zapadající slunce se pomalu nořilo pod obzor a jeho ostré světlo bránilo ve výhledu. František opatrně našlapoval mezi rozlámanými náhrobky. Vypadalo to, jako kdyby Bůh zatřásl zemí. V místech, kde ještě v poledne stála hřbitovní zeď, se otevřela země. Hluboká díra mezi rozlámanými náhrobky naháněla strach. Farář si uvědomil, že jílové podloží, na kterém stojí, není bezpečné, a rozhodl se, že obejde hřbitov a na proláklinu se podívá z druhé strany. Učinil jen několik kroků a boční zeď stáje, jež sloužila jako skladiště, se náhle zbortila.

„To vypadá jako tráva!“ vykřikla překvapeně jedna z Rachejtlí, když se usadil prach.

František se otočil a pochopil, že se nejedná o trávu, která se zkracuje pomocí sekaček a traktorů. Pád zdi odkryl malou, důmyslně zamaskovanou zahrádku za stájí. Na záhumenku pod smuteční vrbou měly rostliny konopí dobré podmínky a majestátně se tyčily do výšky, před kterou by se musel sklonit i obr Josef Drásal, o němž se na Moravě tradovalo, že pěstí porážel býky a pohledem zastavoval parní lokomotivy.

„Dnes skončíme dřív. Příště si to vynahradíme,“ zamával František na Rachejtle, jako by je tím mohl zahnat domů. Ženy, které před balením jointů dávaly přednost vaporizérům, olejům a koláčkům, si mezi sebou vyměnily udivené úsměvy a neochotně se otočily k vesnici. Je možné, že jejich farář je dealer?

„To už se dá sklízet,“ ozvalo se a hlouček se vydal k Strachohlávkám.

František povzbuzoval slunce, aby urychlilo svůj západ. O sesuvu bude muset o informovat starostku, policii, biskupství a úřady. Představa, že je všechny přivítá pěstírna konopí, se mu nezamlouvala. Nebylo těžké přijít na to, koho osloví jako prvního, aby se dozvěděl, jak se marihuanový záhon objevil na církevní půdě. Tomáš Jirout se celou dobu držel opodál.

„Tomáši!“ houkl František a uvědomil si, že mu začalo cukat oko.

Tomáš na zvolání nezareagoval, neslyšel nebo dělal, že neslyší.

„Tomáši! Co to je?“ zakřičel.

Zaznamenal Tomášovu mimiku. Pokaždé, když jeho kostelník nasadil výraz užaslého dítěte, bylo nutné dobře formulovat otázky.

Tomáše neplatila církev, ale obec. Vedle práce pro faru se staral ve Strachohlávkách o internetové připojení, počítačové, drátové, bezdrátové sítě a nákup obecní techniky: ve všem, i v mopech a kbelících na vytírání, už byly čipy a procesory kdovíjaké generace. V jistém smyslu stál – stejně jako František – mimo většinové, konzervativní hodnoty moravské vesnice. Jednou nohou vězel v digitální subkultuře, druhou pak v zaniklé kontrakultuře. Kvůli vzácné vinylové gramodesce si byl ochotný vzít bankovní úvěr, obléci kalhoty do zvonu a vyrazit do San Francisca.

„První album Jefferson Airplane nazvali Jefferson Air plane Takes Off, což znamená, že Jeffersonovo letadlo startuje,“ pronesl na vysvětlenou Tomáš, když přišel. „Což může vést k tomu, že si budeme klást otázku, proč se kapela jmenuje Jeffersonovo letadlo startuje?“

František pochopil, že místo dotazu: „Co to je?“ měl zakřičet: „Co to má znamenat?“ nebo nejlépe: „Kdo to svinstvo sem zasadil?“

„Údiv nás rychle přejde, když víme, co je to Jefferson airplane. Je to vajgl vod trávy, kterej se nabod na špejli! Proč? Aby se dal vybánit celej! Proč?“ Tomáš zvedl pravou ruku, jako kdyby v ní držel Jeffersonův airplane, a imaginárně špejlovým letadlem zamával Františkovi před obličejem. „Protože ta tráva je sakra dobrá. Acapulco Gold, žádný zbytky!“ Tomáš mávl směrem k zahrádce a zakončil výklad z dějin míru, lásky a drog.

Aristoteles zastával názor, že lidstvu se značně uleví, až se naučí ovládat vášně. Když František poslouchal svého kostelníka, hrobníka a zvoníka, neubránil se otázce, jak dlouho by Aristotelovi trvalo, než by mladíkovu hlavu začal otloukat o náhrobní kameny.

„Za hodinu tady nebude ani jedna kopřiva. A tím to ovšem nekončí!“

„Ještě by to tejden potřebovalo,“ vzdychl smutně Tomáš.

„Dochází ti, co z toho na biskupství udělají?“

„Při vší úctě, pane faráři, píše se rok 2033!“

„Napadlo tě, že si o tom zítra bude vyprávět celá vesnice?“

„Tohle je v pohodě, nemusíte se ničeho bát!“ poznamenal Tomáš.

„Že bych panu biskupovi ubalil na ochutnání?“ odvětil František a všiml, si že jedna z žen zůstala před farou.

„Za chvíli to bude pryč!“ poručil a podíval se pozorněji.

Žena, která neodešla, byla tajemná Marie. Vypadalo to, že na něj čeká. František vykročil k faře, instinktivně si dlaní zakryl cukající oko a vzápětí si uvědomil, že s rukou před obličejem by vypadal jako ještě větší blázen.

„Čekáte na mě?“ zeptal se, když došel k faře.

„Ano. Chtěla jsem vám dát na sebe kontakt,“ prohodila.

„Kontakt?“ Poprvé spatřil z bezprostřední blízkosti její elegantně tvarované obočí, pomněnkové oči a plné rty.

„Ráda bych vám nabídla pomoc, ale chápu, že dnes nemáte čas,“ řekla a pokynula ke spoušti, kterou napáchal sesuv.

„Pomoc?“

„Ano. Věnovala jsem se skupinové terapii. Vypomáhala jsem si přitom uměním, hlavně obrazy,“ pohodila hlavou a podala farářovi papírek s telefonním číslem.

„A co jste studovala?“ zajímal se František.

„Chvíli experimentální psychologii, chvíli evoluční biologii a chvíli dějiny umění.“

Její odpověď zněla jako odpověď věčné studentky.

„A dostudovala jste z toho něco?“

Odmlčela se a pohlédla mu přímo do očí: „Všechno.“ Sebejistota a nevinnost zároveň. Kdyby nemluvila česky, napadlo Františka, klidně by se mohla vydávat za islandskou hráčku vodního póla, skandinávskou herečku nebo třeba francouzskou novinářku.

„Kde?“ nedal se odbýt.

„Psychologii na Cambridge. Když zlobí levý oko, je to pravá hemisféra!“

„Aha…“ kývl. Poznámka o tiku se ho dotkla. „Jak to vypadá v Cambridge?“ prohodil, jako by se ptal některého z farníků, jak pokračuje postřik vinohradu.

Mezi Strachohlávkami a Cambridge byl stejný rozdíl jako mezi obecním úřadem Ivany Cuprové a Buckinghamským palácem.

Marie poznala, že jí farář moc nevěří. „Zajímá vás něco konkrétního?“

„Jak to vypadá, když procházíte městem?“

„Viktoriánské laboratoře, ale taky moderní baráky ze skla a oceli. Nakrátko zastřižené trávníky, každá kolej má své nádvoří. Spousta krámků a v nich všechno, na co si vzpomenete. Ale hlavně: Cambridge je místo, kde nikdo nikdy nedá najevo, že něco neví.“

Znělo to přesvědčivě. Zamyslel se.

„Zavolám vám.“ František se ohlédl, aby se ujistil, že se Tomáš mezitím pustil do vytrhávání rostlin konopí.

„Na shledanou,“ rozloučila se Marie.

Udělala několik kroků k pískovcové soše svatého Václava. Patron Čechů na většině barokních soch držel v pravé ruce praporec, v levé podlouhlý štít s orlicí a z dálky vypadal jako vyhozená šachová figurka.

Marie se u sochy otočila. Zaznamenala, že se František vrací k Tomášovi, a osmělila se k otázce: „Nevadilo by vám, kdybych si na hřbitově vzala jednu kytku? Na památku?“

„Kolik chcete. Acapulco Gold, prvotřídní kvalita,“ přitakal.

Než usnul, zadal do vyhledávače její jméno. Nic z toho, co říkala o zahraničních studiích, se mu nepodařilo dohledat. Nepodařilo se mu dohledat ani Marii Dohalskou – tu, jež se objevila v Strachohlávkách. Místo ní však na něj ze všech internetových koutů vyskakovaly odkazy na Barboru Váchalovou.

Předsedkyně lidové strany nepochybuje, že by Ježíš roztrhal instrukce Kongregace pro nauku víry O respektování počínajícího lidského života a o důstojnosti plození. Váchalová vyzvala biskupy, aby církev přehodnotila svůj postoj ke spojení mužské a ženské zárodečné buňky mimo tělo ženy. Váchalová se vyslovila, aby každá žena měla automaticky nárok na umělé oplodnění.

7.

Krok směrem ke svěrací kazajce

Melodie zesílila. Proplétala se s tichem a tato směs prostupovala prostorem, vpíjela se do stěn a všech předmětů v ložnici. Drobné částečky prachu vířily v proudech paprsků vycházejícího slunce, které ozařovalo kraj postele. František se těšil z hudby a tance fotonů. Co by svedly minimalistické tóny bez ticha?

Einstein na pláži: takový druh názvů miloval. Spojit Einsteina s pláží se zdálo nejen originální, poetické, ale hlavně se jednalo o spojení, jež probouzelo představivost. Einstein na pláži se skládal z ohromujícího množství hudebních motivů, které byly jako stvořené pro mírumilovné probuzení. Ne vše z mnohahodinového opusu se Františkovi líbilo. Ostatně sám skladatel divákům doporučil, aby se nerozpakovali během jeho opery opustit na chvíli sál. Zatoužil vrátit se do dětských let, kdy svět byl báječné místo plné her a fantazie, v němž existovala jen opojná přítomnost, v němž minulost nezavazovala a budoucnost neděsila.

Křikl: „Stop“ a vypnul vyzvánění. Někdo hlasem ovládal i zubní kartáček, což bylo při čištění zubů spíš komické než praktické, ale František patřil k těm, kteří hlasové příkazy používali méně, a to zpravidla u telefonu nebo televize. Často si vzpomněl na svůj budík Casio DQ-853, černé digitální hodiny, které používal na základní škole, gymnáziu i teologické fakultě. Vyrůstal společně s technologiemi třetího tisíciletí a měl slabost pro starožitnou elektroniku z úsvitu digitálního věku poháněnou zinkochloridovými bateriemi.

Ještě chvíli doufal, že na faře nikdy nedošlo k sesuvu půdy, že Tomáš Jirout neosadil svatou půdu ničím, co by připomínalo konopí, že konec světa si vymysleli novináři. Stačil letmý pohled z okna a uvědomil si, že tomu tak není, že musí konat. Musí se pustit do dalšího kola telefonování, aby v Brně, Praze a Vatikánu věděli, že strachohlávský kostel Proměnění Páně nestojí na pevných základech. A také musí překontrolovat, zda Tomáš po sobě zahladil stopy.

Přes noc u sochy svatého Václava hlídkovalo auto dopravní policie. Manévry propukly teprve v pátek po sedmé ranní. Jako první se objevila Cuprová. Po ní přijeli se zapnutými majáčky další policisté a také hasiči. Společně jámu obmotali červenobílou výstražnou páskou a pustili se do fotografování.

Kolem fary se shluklo i pár zvědavců z vesnice. Většina obyvatel Strachohlávek od rána pobíhala s plastovými kbelíky po vinicích, kde vrcholila sklizeň hroznů a boj o to, aby úroda kvůli dešťům neuhnila. Byly to převážně ženy, kdo se snažil vyrvat z náručí hniloby a plísně každou bobuli. Jako by muži, kteří přišli o schopnost plodit, ztratili chuť a sílu bojovat s nepřízní počasí a zarputilost, bez níž se vinaři neobejdou.

František zpovzdálí sledoval hemžení a přitom myslel na včerejší setkání s Marií Dohalskou.

Před kostelem se konečně objevil i expert na sesuv a pustil se do měření. Po hodině obcházení hřbitova konstatoval, že kontinenty se neustále pohybují. Poté, co porovnal naměřené údaje s daty a diagramy satelitních družic, došel k závěru, že svah je nutné bedlivě hlídat, ale že – aspoň z pohledu oběžné dráhy – bezprostřední nebezpečí dalšího sesuvu nehrozí. Vyjádřil názor, že budovu stáje bude nutné strhnout, a doporučil, aby někdo stejně tak dobrý, jako je ve svém oboru on, co nejrychleji zkontroloval, zda nedošlo k poškození statiky kostela a fary. Pak jámu s protokolem a výsledky měření předal do rukou místních autorit a zmizel.

Okolo oběda už byl František opět sám. Vytáhl mobilní telefon a rozhodoval se, zda ho použije venku, nebo zda bude volat ze své pracovny. Sebemenší hlášení v římskokatolické církvi podléhá principu subordinace. To v praxi znamená, že když se řadový kněz chce obrátit na Boha, musí předtím učinit několik stovek telefonátů. První z nich většinou směřuje na děkanství a další pak na biskupství. Děkanovi volat nemohl, neboť ten se na konci prázdnin zranil při návštěvě moldavského kláštera, a rovnou vytočil číslo Richarda Koníčka, druhého asistenta generálního vikáře. Jednalo se o zcela neobvyklou výsadu, které se těšil díky Ivaně Cuprové. Využíval ji však zcela ojediněle.

„Odnesl to hřbitov a sklad, tedy stáj, a je nutné zjistit, zda sesuv ohrozil statiku kostela a fary,“ pustil se do vysvětlování František.

Zatímco hřbitov byl majetkem obce, kostel a fara se stájí patřily církvi.

„Budeme to řešit, jak nejrychleji to půjde,“ pravil Koníček. Čtyřicátník mladého a sympatického vzhledu vystudoval vedle teologie i ekonomii. „Ale bez stáje se obejdeme, nebo ne? Takže se dá říci, že nejsme ve stavu nouze?“

„Nejsem si jistý. Je tam mnoho věcí z kostela,“ vysvětlil František.

„Krámy na vyhození?“

„Nedovedu si představit, že starou zpovědnici vyvezu na skládku nebo použiju na zátop.“

„Dobrá. Hned, jak domluvíme, budu informovat pana biskupa, pana vikáře, ekonomický odbor, právní odbor, stavební oddělení, provozně technický odbor a pro jistotu vyrozumíme i středisko pro liturgickou hudbu!“

Koníček se dopracoval k přezdívce Koňas. A to i díky faktu, že se považoval za šedou eminenci biskupství, za mocnějšího muže, než byl kancléř diecézní kurie.

„Jestli došlo k poškození kostela, obávám se, že prostředky pro stavební práce jsme vyčerpali, takže nám nezbude než to prohnat přes rezervní fond. Ale ten je kvůli nákladům na správu restitučních položek taky na lopatkách. Což znamená, že to nakonec celý spadne…“ Koňas se odmlčel, neboť se dle všeho pustil do přepínání excelových tabulek. „Do havarijního fondu, ale to jistě zůstane jen mezi námi, náš havarijní fond je v havarijním stavu. A teď mě pane faráři omluvte, mám toho nad hlavu, ještě zavolám,“ uzavřel Koňas rozhovor a zavěsil.

František se nevěřícně podíval na mobilní telefon a pak na pobořený hřbitov. Pocítil marnost.

„Co naděláš, je to blb,“ ozvalo se jeho zády.

František se otočil ke kostelní věži a ustrnul. Dobromyslná tvář plná vrásek se opět zjevila! Nestačí jáma a cukající oko? Musí tomu ještě asistovat osmadvacet let mrtvý papež?

Jan Pavel II. však tentokrát nebyl sám. Společnost mu dělal další prošedivělý muž, jehož bylo také jednoduché identifikovat. Druhý muž byl Františkův jmenovec. Tedy aspoň co se týkalo papežského jména s pořadovým číslem dvě stě šestašedesát. Papež František.

Po deseti letech od svého zvolení, po desetiletí neustálého okopávání kotníků se argentinský papež rozhodl, že použije na úklid Papežského paláce opravdu velké koště a vymete z Vatikánu vše, co jeho církev poškozuje. O radikální ozdravné kúře měl rozhodnout Třetí vatikánský koncil, leč nakonec nerozhodl.

Půl roku před konáním koncilu se papež František kvůli zánětu spojivek celý měsíc neukázal na veřejnosti. Neukázal se ani na instagramu. Posléze vatikánský státní sekretář svolal tiskovou konferenci a přečetl dopis. Stálo v něm, že Svatý otec pro pokročilý věk a vážné zdravotní problémy odstupuje od kormidla Petrovy bárky, že zbytek života stráví jako emeritní pontifik v ústranní nejmenovaného kláštera a nadále nebude zasahovat do dění v církvi.

Občas se ve sdělovacích prostředcích objevilo pár Františkových fotografií a krátkých záběrů. Mnozí z jeho spolupracovníků i příznivců se domnívali, že je vytvořil počítačový program. Dohady o spiknutí podpořila i skutečnost, že nástupcem papeže Františka se stal kardinál Cesare Farinacci, který na přelomu století odhalil, že animovaný seriál Městečko South Park posílá dětskou duši do náruče Satana. Jako papež Urban IX. rozhodl, že to poslední, co církev potřebuje, je nový koncil. Nemoc díkůvzdání pojal jako důkaz toho, že Bohu došla trpělivost s pornografií, homosexuály, potraty, muslimy a jeho předchůdcem.

František Zábrana pozoroval dva lehce nahrbené bělovlasé muže a nedokázal vydat hlásku. Nevypadali jako náměstci Ježíše Krista. Jan Pavel II. byl oblečený do tlustého svetru s norským vzorem, na hlavě měl posazenou károvanou čepici, zatímco papež František měl na sobě rozepnutou koženou bundu a červenomodrou šálu s nápisem CA San Lorenzo de Almagro. Přestože měl být Jan Pavel II. starší než František, oba papežové vypadali, že jsou vrstevníci.

„Hlavně klid. Všechno jde podle plánu. Místo, na němž se nacházíme, je vždycky místo, na kterém se nacházet máme,“ nadhodil papež František a ukázal směrem k jámě.

„Chápeš?“

„Nebuď na něj tak hrr,“ pronesl k papeži Františkovi papež Jan Pavel II. „To není jen tak, napochodovat ve dvou. To se musí líp připravit.“

„Snad mu vysvětlíš, proč tu jsem s tebou?“ vyzval papež František papeže Jana Pavla II.

„Když seš tak nedočkavej, řekni mu to Jorge sám!“ odbyl ho Jan Pavel II.

„Tady Karol je čistá duše, ale přece jenom, jak to říci? Víc tradiční. A navíc svatý. Což znamená, že neodejdeš na věčnost jako do důchodu. Musíš pořád pracovat na svých chybách a omylech.“

„Neříkal bych tomu hned chyby a omyly,“ ohradil se Jan Pavel II. „Je to vývoj, nazíráš věci z perspektivy, kterou jsi dřív neměl k dispozici.“

„Přesně tak. A nepoužíváme k tomu slova jako heretik, bludař, schizma. Zkrátka podporujeme a cvičíme naši schopnost žasnout nad věcmi, jež nás obklopují. Takže se v názorech vyvíjíme a doufáme, že správným směrem. Ber to zkrátka tak, že se tu všichni učíme!“

„Ale ty předbíháš. Ta tvoje horká hlava. Podívej se na něj, jak jsi ho vyděsil,“ zareagoval papež Jan Pavel II. na slova papeže Františka.

František jim rozuměl každé slovo, avšak význam toho, co říkali, mu zcela unikal.

„Prosím! Moc vás prosím,“ sklopil hlavu František Zábrana. Snažil se, aby jeho slova vyzněla pokorně. „Nechte mě, Vaše Svatosti, Svatý otče, Svatí otcové, být,“ prosil dále. Vzápětí se zhrozil toho, co učinil. Vstoupil s papeži do dialogu a to znamenalo jediné: učinil osudový krok ke svěrací kazajce.

„Vidíš? Na mě je zvyklej,“ povzdechl si Jan Pavel II. s lehkou výčitkou, přistoupil ke strachohlávskému farářovi a zašeptal mu přímo do ucha: „Žádné Svatý otče, Jane Pavle druhý a tak: odteď jsem pro tebe Karol a tohle je Jorge.“

Jan Pavel II. zdvihl ruku a chtěl ji přiložit k čelu faráře. Farářovo rozrušení přešlo ve zděšení: v panice ucukl, odvrátil se, zavřel oči a začal se polohlasně modlit. Náhle nad jeho skloněnou hlavou zahřměly zvony.

Otevřel oči, místo, kde se ještě před chvílí nacházeli Karol a Jorge, bylo prázdné. Zvonění Anežky a Vojtěcha pozvolna doznívalo.

„Bez Boží vůle se ani stéblo trávy nepohne, natož zvon!“ ozval se z okna kostelní věže křik.

František vypadal, že hledí skrz pevné předměty. Jeho duch se pořád nevrátil do běžného provozního stavu a kroužil kolem jeho těla, přeskakoval po listech stromů, v nichž se zrcadlily zlatavé odlesky slunce.

„Nevím, jak je to možný, ale nefunguje časový spínání. Může se to kdykoliv spustit,“ vysvětlil Tomáš, když seběhl dolů. „Mechanika i zavěšení je v pořádku, ale software se zbláznil.“

Hladké rozhoupání Anežky a Vojtěcha mělo na starosti zařízení, které dokázalo zvonění plynule ztišit a utlumit.

„Nejdřív jsem si myslel, že nám někdo naboural systém, ale kdo by hackoval kostelní zvony? Pro dnešek končím. Než to dám do pořádku, budu zvonit ručně. Zřejmě v tom má prsty náš poručík.“

Podle kroniky nechal po napoleonských válkách Vojtěcha ulít nejbohatší kupec v kraji. Jeho dceři se totiž zjevil jednoruký francouzský důstojník s dírou v hlavě a chtěl s ní počít dítě. Ohranou historku slyšel František v prvním roce svého působení od Tomáše možná pětkrát.

„Ano, vím, na to se nedá zapomenout: prý toho měl ustřelenýho víc, takže žádný početí nehrozilo, ale u ducha člověk nikdy neví,“ připomenul oblíbený Tomášův dovětek. Žertováním zkoušel zahnat šok z Karola a Jorgeho.

„Ještě se na mě zlobíte, pane faráři?“

„Tvé jediné štěstí je, že náš Otec vládne nevyčerpatelnou ochotou přijmout marnotratné syny, kteří se vracejí do jeho domu. A mně nezbývá než jít v jeho stopách.“

Tomáš sáhl do kapsy a napřáhl ruku k Františkovi. „Za ty trampoty, co jsem vám způsobil… Původně to měl být vánoční dárek. Nechal jsem si poradit, abych nekoupil nějakej šunt.“

V Tomášově dlani se nacházel dálkový ovladač. Ať už šlo Tomášovi vyčítat mnohé, na internetu sehnal cokoliv. Kdyby měl dostatečně velkou hotovost, dokázal by koupit a nechat si dovézt i některou z menších pyramid v Gíze. A když byl ve formě, dokázal by to pomocí dark webu i bez hotovosti.

„Rotel RR 1050. Vzácný,“ poděkoval František a vzal si dárek.

Tisícpadesátka od Rotelu byla ve skvělém stavu. Jednoznačně lepším než on a kostel s farou. František si nechal pro sebe, že tento exemplář už má. Kouzlu dálkových ovladačů podlehl už v semináři. Během studií si do hlavy paralelně ukládal směs teologických vědomostí a technických informací. Už jako malý chlapec zaznamenal, že má o mnoho lepší paměť než druzí. Paměť s dovedností fotoaparátu i diktafonu.

Stačilo položit prst na náhodný text v bibli, kupříkladu na „Amen, pravím vám, že mnozí proroci a spravedliví toužili vidět, na co vy hledíte, ale neviděli,“ a František odpověděl: „Matouš 13, 17.“ Nedokázal to vždy a v knihách proroků občas chyboval, ale v případě Nového zákona byl více než úspěšný.

Stejně tak měl v hlavě uložený katalog starožitné elektroniky. Několikrát Františka napadlo, zda informace, které z formálního hlediska vypadají podobně – jako třeba Matouš 13, 17 a Rotel RR 1050 – aktivují v mozku stejné synaptické dráhy a ukládají se na stejné místo.

Když zkoumal stav dálkového ovladače, zhrozil se. Díky dárku si uvědomil, že zapomněl na důležitý referát, který musí přednést na zítřejší schůzi v Brně. Nedokázal si představit, že by nedostál závazku a své kolegy zklamal. To, že byl majitelem jedné z největších sbírek dálkových ovladačů ve střední Evropě, ho zavazovalo.

8.

Přestaň se chovat jako dítě

Může si jako kněz dovolit napsat, že ovladač má oblé ženské tvary? František seděl za stolem, těkal pohledem mezi trojicí křesel a velkým fíkusem v rohu tmavé pracovny. Fíkus jen zázrakem nepřepadl na stranu, z které k němu po malou část dne přicházela trocha světla. Ještě před pár dny by František napsal o dálkovém ovladači k videorekordéru Panasonic NV–J45 na jeden zátah útlou brožuru či oslavnou báseň. Nadčasové dílo patřilo ke klenotům jeho sbírky. Věřil, že tento ovladač vejde díky jeho přispění do pantheonu dálkového ovládání a zařadí se po bok takovým velikánům, jako byl proslulý zelený Flash–Matic Gun či uchvátný Space Commander 600, po bok vynálezům, jež stejně jako kolo, papír, spínací špendlík či splachovací záchod zásadním způsobem ovlivnily běh civilizace.

Místo psaní se František pustil do vyhledávání. Existuje souvislost mezi tikem v oku a zrakovou halucinací? Čtení o psychických nemocech ho znepokojilo a navíc ho zmáhala únava. Po jedenácté hodině se vrátil k referátu. Hypnóza monitoru nepomáhala: s každou větou vedl boj, vyjadřování se zadrhávalo a metafory připomínaly květinovou výzdobu čtrnáct dní po Dušičkách. Ponocování mu nečinilo dobře. Nakonec zaklapl víko počítače a ve spodním prádle se vydal do koupelny.

Čištění zubů propojil s večerní modlitbou a poprosil Boha, aby mu pomohl.

Zhroutil se na lůžko a vzpomněl si na Marii Dohalskou. Nemůže být náhoda, že se ve Strachohlávkách zjevila právě teď, když na něj útočí divoké sny a ještě divočejší bludy…

Než usnul, ucítil svěží vůni. Františkova mysl se pozvolna odpoutávala od norského svetru a kožené bundy s nášivkou Route 66, od problémů s tektonikou Pálavy, od nedopsaného textu. Opakovaně se probouzel. V okamžicích procitnutí si krátce uvědomil, že zahlédl Marii, jak prochází cambridgeskými tržišti, jak leží na trávníku nádvoří středověkého kláštera, listuje v zakázaných knihách a budí pohoršení, protože má na sobě místo černého řeholního roucha letní šaty připomínající barevnou květinu.

Zprvu byl zcela zmatený. Na velké louce, kterou obklopovaly vzrostlé stromy, rozpačitě přešlapovali jeho spolužáci z bohoslovecké fakulty. Vyměnil si s nimi několik překvapených pohledů. Na co čekají? Proč mají na sobě sportovní dresy?

Uprostřed louky se zjevil muž s plnovousem a dlouhými vlasy svázanými do culíku. Měl na sobě oranžovou teplákovou soupravu s vlajkou Bhútánu, kolem zápěstí omotané šňůrky. Vyzařovala z něj pohoda. Usmál se, protáhl a rozevřel náruč.

„Základem všeho je klidný dech!“ pravil muž v oranžové soupravě. „Tak jdeme na to!“

František pochopil, co se děje, pochopil, kdo povede rozcvičku. Dechem však chvíli pracovat vůbec nedokázal, dech se mu zatajil. Nemohl uvěřit, koho se mu poštěstilo spatřit!

„Dech námi prostupuje, oživuje nás, budí naše smysly. Co se s vámi děje, chlapci? Uvolněte se. Přestávka, něco vám prozradím. Blahoslavení chudí duchem? Takovou pitomost jsem nikdy nevypustil z pusy. Víte, co jsem řekl? Blahoslavení, kdo v míru dýchají!“

Když přežijete ukřižování, o klid vás nic a nikdo nepřipraví, napadlo Františka.

„Tak se o to pokusíme znovu. Dýcháme a nemyslíme na to. Jemně. V tichu, v pokoji. Jedině tak totiž zjistíme, co po nás Bůh chce. Nebojte hoši, i já jsem se u toho pořádně zapotil.“

Bohoslovci popadli dech a upřeli pozornost ke svým tělům, jež zářila a byla průsvitná. Františkovo tělo se skládalo z mnoha důmyslně propojených tkání, pulzujících sítí, fascinujících dálnic. Bylo tak zázračné, neskutečné, že by se František na sebe vydržel dívat celé dlouhé dny. Když konečně zvedl hlavu, zjistil, že na něj upřeně hledí jedna z hráček vodního póla. Měla na sobě jednodílné plavky a čepici. Ostatní zmizeli. Za jaký tým hraje? Františka se zmocnila panika. Chce, aby šel hrát vodní pólo? To, že jeho tělo září, přece neznamená, že umí plavat. Napadlo ho, že najde skrýš ve starém secesním hotelu, kde probíhají burzy sběratelů dálkových ovladačů.

Ženě však neutekl. Vzápětí se také objevila v zašlém sále, z jehož stěn se loupala barva. Pořád byla v plavkách, pořád měla na hlavě čepici na plavání. Ostatní sběratelé – bezzubí a nemocní starci – na ni hleděli s nenávistí. Došla ke stolku, za kterým se krčil František. Pozorně si prohlížela jeho tvář a jeho dálkové ovladače. Po chvíli jeden uchopila a vší silou jím Františka udeřila do hlavy, až to v ovladači zakřupalo. Pak vykřikla: „Když v tom budeš pokračovat, udělám ti ze života peklo!“

„Neznám tě,“ zachroptěl František a pokračoval v hledání skrýše. Po mučivé námaze doklopýtal domů, do panelákového bytu. Dětský pokoj byl vybydlený, nebylo v něm nic kromě velké postele ze strachohlávské fary. S jedním rozdílem – zatímco postel na faře byla z tmavého, těžkého dřeva, postel v jeho dětském pokoji byla strakatě pestrobarevná, byla postavená z kostek dětské stavebnice. Prostor pod peřinou bylo jediné místo, kde se bylo možné schovat. Nejednalo se však o dobrý úkryt: čekala tam na něj ta, před kterou utíkal.

„Už tomu konečně rozumíš?“ zvolala žena. Na hlavě sice měla pořád gumovou čepici, ale jinak byla nahá. „Tohle po tobě chce Bůh!“

Co když ho přistihne matka, biskup nebo dokonce papež? Nezbývá než ženu uškrtit. Zvedl ruce a pochopil, že to nedokáže. Neschopnost porušit páté přikázání ho však vystavila zkoušce z přikázání šestého. Učinil poslední zoufalý pokus, jak se vyhnout tělesnému pokušení a proměnil se ve školáka z první třídy. Zjistil však, že zatímco uvnitř hlavy se transformace zdařila, dospělé tělo mu zůstalo. Byl to zvláštní pocit.

Žena si strhla z hlavy čepici a díky rozprostřeným vlasům náhle vypadala jinak. Ukázala nad sebe a zakřičela: „Podívej!“

Přímo nad postelí se tyčil chrlič se zkřivenou tváří skřeta. Byl podobný těm, které zdobily gotické katedrály, avšak byl také postavený z kostek stavebnice. Možná je celý svět dětská stavebnice, napadlo Františka.

„Přestaň se chovat jako dítě!“ vyzvala ho žena, přimkla se k němu a kousla ho do ucha.

V ten okamžik se barevné kostky prudce rozlétly do všech stran. A pak se to stalo. To, co se v první třídě nikdy nestává. To, co se na planetě naposledy přihodilo – aspoň podle údajů lékařů, vědců a tajných služeb – v červnu roku 2030: přes sto dvacet milionů spermií střelhbitě opustilo tělo muže. Jako kdyby všichni obyvatelé Japonska naráz skočili do Tichého oceánu.

9.

V mlze

Nevydržel v ložnici. Potřeboval čerstvý vzduch, hektolitry čerstvého vzduchu. Přestože venku bylo nevlídno, tma, sychravé vlhko a ani ne deset stupňů, František na sebe naházel oblečení a rychlou chůzí vyrazil k místnímu moři, k novomlýnským nádržím. Protáhlá kaskáda tří přehradních nádrží získala jméno podle stejnojmenné osady pod poslední hrází. Strachohlávky a nádherné Pavlovské vrchy – Děvín, Stolová hora, Svatý kopeček a další – se rozkládaly na jejím jižním břehu.

Přehradu vytvořily lidské ruce. Před Františkovým narozením jeho zemi vládli starci, kteří pustošili vše živé, co se bez jejich dozoru hýbalo nebo jen rostlo. Projekt nádrží zničil unikátní ekosystém a vymazal z mapy malebnou obec Mušov. Z vesnice obklopené nivami a lužními lesy museli odejít po válce němečtí starousedlíci a za necelé čtvrtstoletí i ti, kteří se nastěhovali do jejich domovů. Před zkázou se nedaleko Mušova rozprostíral mokřad, unikátní močál, kde divoké husy hnízdily na stromech.

František nasedl do modrobílé laminátové pramice a odrazil se od břehu. Nad hladinou se převalovala mlha, která skrývala i rozlehlý přístav na protějším břehu. Velké výletní lodě, které tam kotvily, nabízely celoroční ochutnávku předražených vín. Byly vyrobené na zakázku, jejich motory byly tiché, měly nízký ponor a připomínaly plovoucí plošiny – zdejší vody byly mělké. Co když přece jenom nějaká z hliníkových restaurací vypluje časně ráno na vodu bez turistů?

Holé kmeny stromů trčící z vody mu vždy připomínaly polámané prsty. Napadlo ho, nakolik je svět v mlze jiný, nakolik mlha dokáže zastřít známé obrysy do té míry, že mozek začne pochybovat, zda se nachází na správném místě. Pádla neslyšně čeřila hladinu. Poprvé na vodách novomlýnských nádrží zabloudil. Co když se ocitl jinde? Co když malý ostrov s kostelem pohltily vody?

Uprostřed vod stál kostel svatého Linharta. Jeden z nejstarších kostelů v zemi byl to jediné, co se díky intervenci všech svatých podařilo z Mušova zachránit. Chrám Páně potopu přečkal a připadl Strachohlávkám. Když se před polorozpadlým svatostánkem posadil do trávy, aby si vyčistil hlavu, díval se většinou na břeh, z něhož přijel. Jako by prokletí nebralo konce: na opačné straně nádrže, naproti místu, kde před více než sto lety z pravěkého ohniště vyhrabali archeologové Věstonickou venuši, ve dvacátých letech třetího tisíciletí čínské firmy vystavěly několik obrovských rekreačních komplexů. Do nich se po celý rok sjížděla bohatá domácí i zahraniční klientela, která se neobešla bez armády hotelových zaměstnanců. Lidský příliv připomínal nabalující se sněhovou kouli.

Pro tuto stranu novomlýnských nádrží, která světelným smogem zničila i hvězdné nebe nad Pálavou, se vžilo označení čínský břeh. Turisté v luxusních samořiditelných autech s nejdražšími modely AR brýlí pro rozšířenou realitu připomínali invazi z vesmíru. Zaplavili vinné sklepy v širokém okolí, skupovali zásoby vína a hnali jeho cenu nahoru. Tak jako mnohokrát v minulosti blahobyt přinesl do krajiny hluk a neklid.

Mnohokrát si ověřil, že se chování lidí na Pálavě liší. V dobrém i méně dobrém: jakoby zde kořeny vrůstaly do větší hloubky a byly mnohem více propleteny. Možná byl rozdíl i v samotné půdě, jež jistě skrývala další Strachohlávské, Věstonické, Pavlovské venuše a hroby pravěkých šamanů. Investoři několikrát chtěli kostel svatého Linharta od Strachohlávek odkoupit a nabízeli na poměry obce obrovské částky. Nikdy se jim to nepodařilo. Zabránila jim v tom Cuprová, která se snažila mušovský kostel zachránit a proměnit ho v důležitou dominantu, kulturní památku, která měla být pro Pálavu tím, čím je Mont Saint Michel pro normandské pobřeží, Sagrada Familia pro Barcelonu či Chrám svaté Barbory pro Kutnou Horu.

První paprsky světla se pomalu prokousávaly skrz říjnový opar. Konečně zahlédl červenou věžičku s křížkem. Celou dobu jezdil kolem ostrova. Vytáhl loď na břeh a šlápl do studené vody. Třásl se, zimu si neuvědomoval, cítil Jidášovu slinu. To, co se mu přihodilo, nedávalo smysl. Za normálních okolností by takovou událost mysl záhy zpochybnila a nakonec popřela. Avšak nešlo to: existoval důkaz.

Poluce spolu se zkouškou z novozákonní řečtiny připomínala adeptům kněžství, že se vydali na opravdu obtížnou cestu. U mnohých vyvolala nečekaně intenzivní pocit rozkoše a platilo, že míra slasti byla v přímé úměře s následným pocitem provinění.

Poté, co nemoc díkůvzdání opanovala svět, obávané a nedobrovolné pohlavní selhání přestalo být z logiky věci něčím, čím by se měly církevní autority zaobírat. Jidášova slina – jak se nočnímu výronu semene mezi bohoslovci říkalo – se proměnila v těžko pochopitelný projev těla. Její návrat v době, kdy se civilizace potýkala s apokalyptickým nedostatkem spermií, pro Františka znamenal to samé, jako kdyby v kostelní věži objevil odjištěnou jadernou hlavici. Kdyby šlo Jidášovu slinu přirovnat k přetížení, pak to, které ho postihlo, bylo přetížení, při němž i zkušení piloti nadzvukových letadel ztrácejí vědomí.

Františkovou povinností bylo dodržovat sexuální zdrženlivost. A ta se týkala nejen skutků. Vodní hladina však zrcadlila nelehké a delikátní otázky, kterých bylo více než turistů na Svatopetrském náměstí. Neměl by událost nahlásit Úřadu pro zachování státu? Bude muset odevzdat důkaz? Má důkaz toho, co se přihodilo, zničit? Stačí, když slipy vypere, nebo je má radši hodit do barelu s kyselinou dusičnou? A neměl by je spíše strčit do igelitového sáčku a schovat do mrazáku? Co když způsobí vymření lidstva?

Představil si lékaře, jak mu na penis umísťují čidla a jak mu promítají pornografické filmy. V případě doznání na něj čeká stejná procedura, kterou soud uvaluje na sexuální devianty. Pak si vzpomněl na případ mexického opraváře klimatizací.

Podle Světové zdravotnické organizace se poslední dítě počaté starým dobrým způsobem narodilo 11. září 2031 v Cancúnu. Nad početím Diega Ricarda viselo mračno otazníků. Jeho otec Marcel Ricardo se sedmého července roku 2031 v talk show Carne trémula chlubil těhotnou manželkou Sylvií. V té době na planetě už třináct měsíců – aspoň podle údajů lékařů, vědců a tajných služeb – nedošlo k pohlavnímu styku mezi mužem a ženou. Nemoc díkůvzdání postupovala velmi rychle. Za pouhých dvacet měsíců mužské libido rozdrtila na prach a šourek proměnila v nefunkční přívěsek.

Přisprostlý, propocený opravář klimatizací tvrdil, že manželku do jiného stavu přivedl on, že mu nemoc díkůvzdání může vlézt na jeho chlupatá záda a že může souložit od rána do večera sedm dnů v týdnu. Za poněkud přemrštěnou cenu nabídl lidstvu záchranu a veřejnosti své služby. To, zda si nevymýšlel, se však nikdy neprokázalo, protože poté, co vytáhl paty z televizního studia, byl unesen. Policisté usoudili, že jestliže Ricardo mluvil v televizi pravdu, pak je odsouzen k dřině horší, než je ta v afrických dolech, a do úpadku těla uspokojuje manželky a milenky narkobaronů. Shodli se i na tom, že jestliže si Marcelo vymýšlel, umíral dlouho a nejspíše s hlavou v mraveništi. Fara ve Strachohlávkách se zařadila mezi nejpodivnější lokality v Mléčné dráze. František pohlédl na šedivé nebe, shodil ze sebe oblečení a vstoupil do hnědé vody. Po pár krocích se svíravý chlad proměnil v bolest. Nejintenzivněji ji cítil v tříslech. Vydal se do vody, aby potrestal sebe, nebo chtěl vytrestat své genitálie? Učinil několik temp, vrátil se před kostel a začal se modlit. Díky nahotě si připadal jako mučedník. Už dlouho neprosil sám za sebe a sám pro sebe. Během modlitby zjistil, že dýchá podle příkazů Ježíše. Jeho rady mu pomáhaly a zároveň ho děsily: jednalo se o slova, která pronesl Spasitel v teplákové bundě s bhútánským drakem, Ježíš buddhista.

Dýcháme a nemyslíme na to. Jemně. V tichu, v pokoji. Jedině tak totiž zjistíme, co po nás Bůh chce. Nebojte hoši, i já jsem se u toho pořádně zapotil.

Když se František vrátil na faru, nedokázal se na nic soustředit. Jeho stav vylučoval, aby mohl dokončit text o tom, jak dálkový ovladač videorekordéru Panasonic NV–J45 obohatil konec dvacátého století.

Nejradši by utekl a na pár dní si odpočinul od všech břemen, která na sebe v životě uvalil, ale nenalezl způsob, jak lze takovou věc – schovat se před světem – uskutečnit. Nepřišel na nikoho, komu by zavolal, s kým by se poradil, komu by se svěřil. Zbývalo jen čekat, až se ozve Bůh a ukáže mu správnou cestu.

Představa, že celou sobotu zůstane sám se svými pochybami, byla mimořádně trýznivá. Zbývalo jediné: odjet do Brna a stát se autorem nejhoršího odborného textu v dějinách mladého sběratelského oboru.

10.

Dálniční liturgie

Domy na jižním břehu vypadaly, jako by poklidně usnuly na konci devatenáctého století a už se neprobudily. František v sousedních vesnicích vyvěsil oznámení, že je hřbitov ve Strachohlávkách uzavřený. Přestože internet a mobilní aplikace byly už dlouho pro obyvatele planety – s výjimkou přírodních národů – hlavním zdrojem zpráv, nástěnka římskokatolické církve či obce představovala nadále nejspolehlivější místo, jak sdílet informace. Za celou dobu nezahlédl na ulici jediný kočárek. Zato běžců bylo vždy dost. Když míjel jižní a jihozápadní svahy vinohradů, často se bavil tím, že běžce počítal. Dnes si jich ale nevšímal.

Už před příchodem nemoci díkůvzdání miliony mužů propadly přesvědčení, že úprkem lze vyřešit stres. Ať už se jednalo o splácení hypotéky, potíže s dětmi, nespolehlivou erekci, běh nabízel úlevu. Ztrátou sexuálního pudu nabrali běžci novou energii. Závěry sociologických šetření šokovaly – od března roku 2029, kdy nemoc díkůvzdání dostihla muže ve velké části Evropy, počet uběhnutých kilometrů u mužské populace strmě narostl.

Až na pár výjimek všichni běžci měli AR brýle pro rozšířenou realitu, díky kterým sledovali srdeční rytmus a další zdravotní ukazatele, průměrnou délku kroku, počet spálených kalorií, převýšení, přehled tisku, zprávy z chatů.

Běh zpestřovaly desítky funkcí a aplikací. Nejnovější modely AR brýlí dokázaly změnit obraz krajiny, jejich majitel snadno podlehl iluzi, že zdolává poušť Atacama, běží po hřebenech hor v Ugandě nebo po stezkách některého z národních parků na Novém Zélandu. Nemálo běžců dávalo přednost velkoměstům.

František vjel na most přes novomlýnské nádrže. Kajetán minul ostrov s kostelem svatého Linharta a blížil se k čínskému břehu. František rád dával věcem, které ho obklopovaly, jména. Přes dvacet let starou šedou fiatku 500 pojmenoval podle italského světce ze šestnáctého století, který ochránil Benátky před nákazou moru a Neapol před nákazou protestantství.

Nedaleko jednoho z největších rekreačních komplexů s celoročním provozem stála patnáctimetrová socha Věstonické venuše. Obří kopie pár centimetrů velké sošky vypadala jako reklama na růstové hormony a genové inženýrství. Nemálo kněží stejně jako katolických myslitelů věřilo, že se lidem vymstila hra na Boha. V momentě, kdy kouzelnická hůlka genetiků jménem CRISPR dělala jeden zázrak za druhým, Stvořitel zasáhl.

Při řízení si několikrát za sebou pustil Organum. Několik jednoduchých střídajících se tónů varhan mu pomáhalo smířit se s tím, co ho čeká. Pak si na témže albu navolil údery kláves psacího stroje a magický hlas Tildy Swintonové v úvodní skladbě. Hudba Modrých zápisníků přesně odrážela jeho rozpoložení. Až dorazí do Brna, spáchá v kruhu sběratelů dálkových ovladačů harakiri.

Do cíle zbývalo pouhých devět kilometrů. Po zastávce na benzinové pumpě však došlo k nečekané události: Kajetán se začal dávit a pak zůstal stát na dálnici. František opakovaně otočil klíčem zapalování a došlo mu, co spáchal – vložil do nádrže pistoli, která neměla černou barvu, ale zelenou.

Černá je barvou kněžské kleriky, je barvou formální a bývá spojována s nicotou a smutkem. Na rozdíl od zelené, barvy jara, napadlo Františka, když se soukal do reflexní vesty. Přestal se zaobírat tím, že zmešká schůzi. Zaujaly ho barvy. Vypadaly jinak než dosud, byly živější: v oranžové vestě svítil oproti šedivému Kajetánovi jako svatojánská muška.

Navzdory úsilí nedokázal nalézt výstražný trojúhelník. Místo něj však v kufru auta objevil hrneček s portrétem Matky Terezy, puzzle Turínského plátna, těžítko z Fátimy, bílo-žlutou vatikánskou vlajku či němého sluhu. Dary od farníků. Po krátké úvaze usoudil, že když na sluhu připevní vatikánskou vlajku, vytvoří dostatečnou náhradu za chybějící trojúhelník. Byl si jist, že své počínání obhájí před policejní hlídkou stejně jako před biskupem. Za Kajetánem, ve vzdálenosti sta předpisových metrů, zavlál symbol Vatikánu. František vytáhl z peněženky kartičku s pojištěním vozu a číslem na odtahovou službu. Když se znovu podíval k vozu, všiml si, že uvnitř odstaveného Kajetána někdo sedí. Rozběhl se zpátky. Pár metrů od fiatky se zastavil.

Chvíli nehnutě stál a díval se přes sklo na dvojici papežů. Karol mu zamával. František se natáhl ke klice zadních dveří a otevřel je.

Karol se na Františka lehce pousmál a pochválil ho:

„S těma barvama jsi to vystihl dobře. Zelená barva má vliv na city, posiluje vnímání krásy. Je solárním panelem fotosyntézy.“

„A fotosyntéza se projevuje jako síla přeměňovat, vytvářet, tvořit a plodit,“ doplnil Jorge a lišácky na Karola mrkl. „Ta oranžová mu docela sluší, co? Neměl by chodit pořád v černém!“

„Vidíš Jorge, už se nediví, že jsme dva,“ pravil spokojeně Karol.

„Pamatuj si, že vždycky máme více možností, než si myslíme. A víš, proč je nevidíme? Jakmile si vytvoříme nějakou teorii a uvěříme jí, tak nás ta teorie začne vlastnit,“ zdůraznil Jorge. „Až na teorii nevytvářet žádnou teorii. Jenže to je pak ve věcech dost velkej zmatek!“

„Zbytečně ho mateš,“ odtušil Karol. „To, jak se věci mají, zjistíš nejlíp, když je prožiješ.“

František pohlédl na svou ruku. Překvapilo ho, že se netřese. Pomalu ji zvedl, aby zjistil, zda se může papežů dotknout. Ucítí hmotu?

V tom okamžiku se ozvalo hlasité a táhlé zatroubení. Zprudka sebou trhl a otočil se. Za jeho zády zastavilo podlouhlé, stříbrné auto s tmavými skly, nízko položenou kapotou, elegantní přední maskou a modře svítící spodní lištou. František se v autech nevyznal tolik, aby uhodl značku vozu, ale nebylo pochyb, že se jedná o moderní drahý sedan, který umí jezdit bez řidiče, o vůz, v němž se vozí ministryně, manažerky nadnárodních společností, zbohatlíci nebo mafiáni. Z luxusního auta vystoupil pohledný tmavovlasý muž v opraných džínách a bílé košili. Přesně tento typ mužů nosil ty nejdražší AR brýle, ale asi třicetiletý zachránce žádné neměl. Rychlým krokem zamířil k porouchanému Kajetánovi. František měřil sto osmdesát pět centimetrů, ale vypadalo to, že majitel auta je ještě o pár centimetrů vyšší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Díkůvzdání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.