Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Království hříchu

Vydání první

Copyright © 2017 by Meghan March

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2441. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sinful Empire vydaného v roce 2017

Český překlad © 2021 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design: Letitia Hassar, RBA Designs

Cover photo: Sara Eirew

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1611-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1612-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

MEGHAN MARCH

KRÁLOVSTVÍ

HŘÍCHU

Mount Trilogy 3

O knize

Co je moje, bude moje navždycky, a to včetně Keiry Kilgoreové.

Už nestačí, že je mojí dlužnicí. Už nestačí, že mi patří její tělo.

Chci něco víc.

Snaží se vzdorovat, ale nikdy se jí nevzdám.

Nic nás nerozdělí.

Ani ona. Ani moji nepřátelé. Nikdo.

Svůj dluh může splatit pouze jediným způsobem – svým srdcem.

Království hříchu je závěrečný díl trilogie o Lachlanu Mountovi.

JEDNA

Mount

Před dvaceti osmi lety

„Ty sráči! Vrať se! Za tohle půjdeš sedět.“

Prodíral jsem se davem, vrážel do turistů a točil se dokola, abych se zbavil chlápka, který mě pronásledoval. Šlo o totálně promarněnou příležitost, protože jsem ten zmatek ani nestihl využít, abych šlohnul další naducané peněženky nebo drahé hodinky.

Jen protože jsem chtěl, aby ta pitomá snickerska na pár hodin umlčela můj kručící žaludek, a neměl chuť za ni dát svoje těžce vydělané prachy. Být v New Orleansu dítě žijící na ulici nebylo pro slabé povahy. Odvrácená strana tohohle města by vás sežvýkala a vyplivla rychleji, než byste řekli pytel na mrtvolu.

Nehledej přátele; hledej spojence. Ale neopovažuj se jim věřit.

„Vidím tě, uličníku! Poldové už jsou na cestě! Tentokrát jsi skončil!“

Ernie, kreténský majitel večerky, kde se daly cukrovinky ukrást nejsnáz v celé Francouzské čtvrti, byl odhodlaný dostat mě jednou provždy do basy. Ale nejdřív by mě musel chytit.

Tři roky na ulici a nikdo ji neznal líp než já.

Prokličkoval jsem davem, vběhl do postranní uličky a protáhl se mezi dvěma křivými tyčkami v plotě z tepaného železa. Ernieho tlustý zadek se mezi ně rozhodně nevejde. Sprintoval jsem po cihlovém chodníku k železné bráně. Zamčeno. To pro mě nebyl problém.

Přelezl jsem ji jako opice a seskočil na opačné straně bloku. Ten dement mě nikdy nenajde. Strčil jsem ruce do kapes a vytáhl peněženky, které jsem štípnul, než jsem narazil na Ernieho. Musel jsem se jich zbavit pro případ, že by mě sbalili.

Rozhlédl jsem se na obě strany, pak jsem se otočil zády do ulice a jednu otevřel. Vytáhl jsem z ní dvě dvacky. To není špatné. Za to budu mít pár týdnů jídlo. Přejel jsem očima průkaz, který byl uvnitř, a hodil peněženku do kanálu.

Rocky Mount. Znělo to idiotsky. Kdo by takhle pojmenoval svoje dítě?

Jakmile mi to blesklo hlavou, okamžitě jsem tu myšlenku vytěsnil. Přinejmenším se ho obtěžovali pojmenovat.

Otevřel jsem druhou peněženku a našel zbrusu novou stovku. Super. Když budu šetřit, mám vystaráno přinejmenším na dva měsíce, nebo kdybych ji chtěl vsadit, možná bych tu částku dokázal zdvojnásobit.

Zadívám se na další průkaz. Lachlan Thorpe. Lepší než Rocky Mount. Aspoň o trochu.

Když jsem hodil do kanálu druhou peněženku, vybalil jsem snickersku, celou si ji nacpal do pusy, abych se zbavil posledního důkazu, a usilovně žvýkal, protože se mi lepila na zuby. Žaludek se mi zahryzl do páteře, jak se nemohl dočkat toho, co dostane. Snažil jsem se nehladovět déle než den nebo dva, ale někdy jsem neměl na vybranou.

„Vidím tě, uličníku!“

Otočil jsem hlavu za Ernieho hlasem.

Sakra.

Když se za rohem vynořila jeho postava se dvěma poldy za jeho zády, rozběhl jsem se opačným směrem.

Jsem rychlejší. Chytřejší. Aspoň jsem si to říkal, když jsem uháněl po rozpraskaném chodníku.

„Zastav, lumpe!“

Slyšel jsem za sebou dusot, a když jsem dorazil na křižovatku, ohlédl jsem se, místo abych koukal před sebe.

Chyba zelenáčů.

Černý mercedes projel na červenou a napálil to do mě.

Do hajzlu, to bolí.

Tělo se mi při nárazu napnulo, ale vyskočil jsem a vyhoupl se na kapotu. Lokty jsem narazil do čelního skla, a jak auto prudce zastavilo, katapultovalo mě dopředu. Než jsem sklouzl z plechu a dopadl na beton, něco se mi zabodlo do boku.

Zatraceně, zkurveně to bolí. Ztlumil jsem výkřik, opřel se dlaněmi o chodník a vyskočil ze země.

Ernie s poldy se blížili a všichni hulákali jako idioti.

Nejistě jsem se napřímil. Musím odsud vypadnout, jinak mě drapnou.

Kotník jsem měl v jednom ohni, a když jsem na něj přenesl váhu, vypověděl mi službu. Opřel jsem se o kapotu, abych se znovu nesvalil na zem, a snažil se udržet na nohou. V žebrech jsem cítil bodavou bolest, ale zatnul jsem zuby. Nezlomil jsem si žebra poprvé, takže jsem už věděl, že to bude na prd. Prostě jsem musel zmizet. Najít si místo, kde budu moct omdlít, než mě bolest dostane přímo tady. Protože jestli tu zůstanu ležet, jsem v hajzlu.

Jak jsem svíral ohnutý znak na kapotě, abych zůstal stát a nesvezl se zase na kolena, dveře auta se otevřely – ty u řidiče a jedny vzadu.

Zkurvený boháči v bourácích s módními znaky.

„Ani se nehni, spratku! Tentokrát půjdeš do pasťáku –“

Ernie se odmlčel, a jak jsem se snažil zaostřit, vyskákaly mi před očima černé skvrny. Majitel obchodu i oba poldové za ním se zastavili uprostřed ulice.

„Pane Morello, promiňte, pane. Hned vám toho hajzlíka uklidíme z cesty.“ Tohle řekl jeden policajt.

„Můžete mi vysvětlit, co se tady děje, pánové?“ pronesl hlubší hlas s lehkým italským přízvukem.

Morello. Morello. Mozek mi nefungoval, tak jak by měl, ale to jméno tam bylo. Měl bych ho znát. Morello.

„Je to jen zlodějíček. Snažíme se ho chytit už skoro dva roky.“

Po Ernieho vysvětlení se ozval dunivý smích.

„Takže ten kluk je buď chytrý jako opice, nebo vy jste totálně neschopní. Co z toho platí?“ V jeho komentáři nebyla ani špetka úcty k Erniemu nebo poldům a v tu chvíli se mi rozsvítilo.

Do hajzlu. Morello byl Johnny Morello, současný šéf zločinecké organizace Morellových. Vládli tomuhle městu. Vlastnili tohle město.

Byl jsem v řiti, ať tak, nebo tak. Poškodil jsem Morellovi auto a jeho gorila mi za to pravděpodobně prožene kulku hlavou. Poldové se na to budou bezmocně dívat, protože se ho neodváží dotknout. Nikdo se toho neodváží. A jestli mě ta gorila nezabije, nechá mě Erniemu a poldům napospas, a mně bylo jasné, jak to dopadne. V téhle době soudili děti jako dospělé za všechno, co mohli. Ernie určitě udělá všechno pro to, abych do konce života nevylezl z basy.

V předklonu, opřený o auto, abych se udržel na nohou, jsem sledoval, jak se ke mně blíží dvě boty z nablýskané černé kůže. Potlačil jsem nutkání hodit na mercedes a polobotky šavli a přes bodavou bolest v hrudníku, kterou jsem cítil při každém nadechnutí, jsem se přinutil napřímit.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“ zeptal se Morello klidně, ale s nepochybnou autoritou. Podle toho, co jsem o něm slyšel, šlo o chlápka, kterému by se měl člověk zdaleka vyhnout.

Podíval jsem se na něj, odhodlaný nedat najevo strach, což bylo víc, než bych asi mohl říct o Erniem a těch poldech. Vsadím se, že si chčijou hrůzou do gatí.

Během těch dvou let, co jsem žil na ulici, jsem neměl jméno. Michaela Archa jsem nechal za kontejnerem, za kterým jsem se schovával, když jsem sledoval, jak sociální pracovnice vyzvedává Hope s Destiny z církevního útulku. Narodil jsem se bezejmenný, a tak jsem žil bezejmenný. Ale to jsem Johnnymu Morellovi říct nemohl. A v žádném případě bych se mu nepředstavil jako Michael Arch. Jak jsem věděl, pořád ho hledali pro vraždu.

„Nikdy se neopakuju, chlapče.“

Někdo do mě zezadu dloubl a já se napřímil, i když mě žebra bolela jako čert.

Zatímco mě Morello provrtával černýma očima, snažil jsem se vymyslet odpověď. Vzpomněl jsem si na průkazy, které jsem právě hodil do kanálu, a dostal jsem nápad.

„Jmenuju se Lachlan Mount, pane. Omlouvám se za škodu, kterou jsem vám způsobil. Neudělal jsem to schválně. Nic proti vám nemám.“

Morello si mě zkoumavě prohlížel, nepochybně studoval můj potlučený vzhled, tvrdý pohled a ostré rysy. „Lachlan Mount. Působivé jméno pro chytrého kluka. Jsi takový, Mounte?“

„Ano, pane.“

„Ty se dva roky vyhýbáš poldům?“ Přimhouřil na mě oči, jako by čekal, že zalžu. Jenže si neuvědomil, že už nemám co ztratit.

„Ano, pane.“

Nepatrně povytáhl tmavé obočí. „Takže dneska ti to nevyšlo podle plánu.“

„Ne, pane. To tedy ne.“ Zatnul jsem zuby, protože čím déle jsem stál vzpřímeně, tím byla bolest horší.

„Zničil jsi mi auto, Mounte. Jsi mým dlužníkem.“

Přikývl jsem, sáhl do kapsy a vytáhl odtud prachy, které jsem právě ukradl. „Hluboce se omlouvám, pane.“ Podal jsem mu je. „Tohle je všechno, co mám.“

Morello se podíval na bankovky v mé ruce a bouřlivě se rozesmál. Ten hluboký zvuk jako by se odrážel od vysokých cihlových budov, které nás obklopovaly a bránily mi v útěku.

„Víš, kolik to auto stojí, chlapče? Protože za to, co jsi mi nabídl, bych neopravil ani ten znak na kapotě.“

„Víc nemám, pane.“

Čekal jsem, že v zátylku ucítím hlaveň pistole, protože jsem slyšel, že mafiáni preferují tenhle styl popravy, ale nic se nestalo.

Morello naklonil hlavu na stranu a dál mě studoval. „Jak dlouho ti trvalo ty peníze ukrást?“

„Pár minut. Šlohnul jsem je cestou do krámu toho tlusťocha.“

„Hele –,“ vykřikl Ernie, připravený se bránit, ale Morello zvedl ruku a on okamžitě zmlknul.

Potom si Morello pohladil černý knír, který už šedivěl, a ještě chvíli si mě prohlížel. „Kolik ti je, Mounte?“

Čím častěji říkal jméno, které jsem si vybral, tím víc se mi líbilo. Připadalo mi správné. Jako bych se s ním narodil.

Přes příšernou bolest jsem vypnul hruď. Měl jsem hrdost a ta byla silnější. „Patnáct, skoro šestnáct.“ Tu druhou část jsem si vymyslel, protože jsem neměl šajn, kdy mám narozeniny.

Morello si přestal hladit knír a provrtal mě pohledem. „Dneska máš tři možnosti, Mounte, protože mám dobrou náladu.“

Mlčel jsem a čekal, jaký trest pro mě vymyslel.

„První, předám tě policistům a ti tě budou soudit jako dospělého, takže poputuješ do vězení. Pochybuju, že do večera neskončíš jako něčí oblíbená děvka.“

Snažil jsem se nereagovat, i když se mi z toho chtělo zvracet, protože jsem věděl, že má pravdu.

„Druhá, Frankie tě na místě zastřelí za to, že jsi mi zničil oblíbené auto, a necháme tvoje tělo ve škarpě, kde bys, jak tušíš, stejně jednou umřel.“

V tom se nespletl, ale ani jsem necekl.

„Třetí možnost je, že nastoupíš do auta, odvezeme tě k doktorovi, aby tě dal dohromady, a svůj dluh si u mě odpracuješ, dokud mi nesplatíš každý cent za opravu auta. Jestli to nepoděláš, uvidíme, jak se osvědčíš, a možná budeš mít skutečnou práci, místo abys vybíral turistům kapsy.“

Jeden z poldů konečně sebral odvahu promluvit. „Pane Morello, můžeme ho odsud odvézt. Není třeba, abyste se obtěžoval s –“

Morello se k němu otočil a přerušil ho. „Kdybych chtěl znát tvůj názor, zeptal bych se tě. A teď sklapni.“

Když se na mě znovu podíval, uslyšel jsem cvaknutí zbraně. Usoudil jsem, že je to Frankie, Morellův zabiják, který se chystá provést druhou možnost nebo zabít poldu za bílého dne.

Uvnitř jsem se rozklepal, ale nedal jsem najevo strach. Vybral jsem si jedinou možnost, která připadala v úvahu.

„Trojka, pane. Vybral jsem si možnost číslo tři.“

Morello přikývl. „Myslel jsem si to, protože nejsi trouba jako tihle tři idioti.“ Ukázal hlavou na poldy a pak se mi podíval přes rameno. „Posaď ho do auta. Zavolej doktorovi. Ať nás čeká.“

Jakmile jsem na rameni ucítil ruku, otočil jsem se a zaťal zuby, abych nevykřikl bolestí. „Umím do auta nastoupit sám.“

Frankiemu se mihl v očích pobavený výraz. „Sedni si dopředu, Mounte.“

Dokulhal jsem ke dveřím, otevřel je, prakticky se zhroutil na sedadlo a zabouchl je za sebou. Nikdo naštěstí nemohl zaslechnout moje bolestivé syknutí, protože Morello s Frankiem dál stáli venku a zírali na Ernieho s poldy. Otevřeným zadním oknem jsem slyšel jejich zvýšené hlasy.

„Pane, se vší úctou –“

„Jméno Lachlan Mount jste nikdy neslyšeli. Nikdy ho nevyslovíte. Toho kluka jste nikdy předtím neviděli. Zapomenete, že existuje. Teď je členem mojí organizace, a kdyby vás snad napadlo, že po něm půjdete, s potěšením budu sledovat, jak vás moji lidé stahují zaživa z kůže, a smát se, až budete vřískat jako prasata. Potom vpálím kulku do hlavy všem, koho máte rádi. Jasný?“

Všichni tři chlápci, včetně těch dvou v uniformě, kývali hlavou jako pitomci a blekotali.

„Jasné, pane.“

„Nikdy jste o něm neslyšeli.“

„Nevíme, o kom mluvíte, pane Morello. Právě se vracíme na stanici.“

Strach z Morella se z nich linul jako smrad. Nebo se možná jeden z nich podělal. Podle toho, jak se poldům třásly nohy, bych tomu i věřil. A pak tu byl ten mokrý flek, který se šířil Erniemu po gatích.

Fakt se pochcal. No nekecej.

Na druhou stranu, nepřekvapilo mě to. Morello měl autoritativní postoj. Jeho rozkazy byly bezpodmínečné. Nepochyboval jsem, že by chlapy na místě zabil a do písmene splnil všechno, co řekl.

Ještě nikdy jsem neviděl takovou autoritu. Nikdy jsem neviděl na tváři žádného poldy takový strach. Vychutnával jsem si to.

Jaké by to bylo mít takový respekt?

Morello nastoupil do mercedesu a Frankie zavřel dveře.

„Nechtěj, abych toho litoval, Mounte, protože tě pohřbím zaživa, jestli mě nebo moje lidi podrazíš.“

„Rozumím, pane. Nebudete toho litovat.“

„Fajn.“

Frankie si sedl za volant a nastartoval poničené auto, které mi zachránilo kejhák. Někdy během té divoké jízdy, ať už jsme jeli kamkoli, jsem tiše omdlel bolestí.

DVĚ

Keira

Současnost

Když přicházím k sobě, cítím příšernou bolest. Dveře auta se rozlétnou a přitažlivost mě vychýlí na bok. Zachytí mě silné paže.

„Držím tě. Otevři oči, ďáblice. Otevři sakra oči. Zatraceně, teď tě nemůžu ztratit.“

Ten hlas. Hluboký. Temný. Chraplavý. Kdysi to byl hlas ďábla, ale už ne. Teď je to hlas muže, na kterého jsem měla vztek, že si ho nemůžu po našem návratu do New Orleansu nechat.

Otevřu oči a připadá mi, že mám prohlubeň v místě, kde jsem narazila hlavou do okna, když jsme prudce odbočili za roh a povalili pouliční lampu. Ve spánku mi tepe neúprosná bolest. Když zachytím ten důvěrně známý pohled, jeho hrůza se změní v úlevu. Palčivý žár v jeho očích ve mně obvykle vyvolával záchvěvy strachu, ale teď mi dodává sílu.

„Díkybohu.“ Lehce se dotkne čelem mého a já se nadechnu jeho dřevité citrusové vůně.

„Myslíš, že se mě zbavíš tak snadno?“ pronesu tiše a nezřetelně, bez přesvědčivosti, kterou jsem měla v úmyslu. Pokusím se posadit, ale do pravého boku se mi zahryzne bolest. „Sakra, to bolí. Co se stalo?“

„To je fuk. Budeš v pořádku. Přísahám ti na svůj život, že budeš v pořádku.“

Řekne to s absolutní jistotou v každém slově, takže mu věřím.

Sklopím oči a všimnu si krve na své blůze a střepů po celém autě. „Proboha.“

Vezme mě za bradu, abych se na něj znovu podívala, ale stačím si všimnout červených skvrn na jeho obleku.

„Panebože. Potřebujeme pomoc.“

„Budeme v pořádku. Rozumíš mi? Hlavně musíš zůstat při vědomí. Dokážeš to?“

Přikývnu, přestože mi z toho tepání v hlavě málem praskne lebka. Zvedne se mi žaludek.

„Nemysli na bolest, Keiro. To zvládneš.“

Mělce se nadechnu a zachvěju se. „Zvládnu to,“ zopakuju a nemám tušení, jestli lžu, nebo ne.

„Hodná holka.“ Strhne si sako a přitiskne mi ho na bok. „Pevně ho drž, jako by na tom závisel tvůj život. Slyšíš mě?“

Když Lachlan Mount řekne, abyste něco udělali, jako by na tom závisel váš život, zřejmě má pravdu. Vzpomenu si na hrůzu, kterou jsem mu viděla před chvílí v očích.

„Umírám?“ Místo smutku ucítím vztek. Ještě nejsem připravená. Ještě jsem s tímhle světem neskončila. Ještě jsem neskončila s tímhle mužem.

„Jasně že neumíráš. Nedovolím to.“ Z jeho slov čiší pevné odhodlání a houževnatost.

„Dobře.“ Přitisknu si sako pevněji k ráně na pravém boku a Lachlan mě obejme kolem pasu.

„Vypadneme odsud. Mí lidé jsou na cestě. Pevně se drž.“

Znovu přikývnu, a když mě Lachlan vytahuje z auta, při každém pohybu mi před očima vybouchnou hvězdičky. V předklonu, se mnou v náručí, vůz zezadu obejde a zastaví se mezi pomačkaným předkem a budovou, do níž jsme narazili. Se syknutím klopýtne a zvuk jeho bolesti mě drásá víc než ta moje.

„Zastav. Jsi raněný. Nemůžeš –“

„Až budeš v bezpečí. S tebou nehodlám nic riskovat. Kde sakra jsou?“ Rozhlédne se ze strany na stranu a mně se zatmí před očima.

Co to mám sakra s hlavou?

Zaostřím, protože v žádném případě nesmím znovu omdlít. Jsem silná.

Stisknu mu ruku, abych upoutala jeho pozornost. „Ani já tě neztratím. Rozumíš? Přestaň se chovat jako tvrdohlavý parchant.“

Podívá se na mě, a když povytáhne jeden koutek, jako by zmizela jakákoli známka bolesti, kterou před chvílí cítil. „Platí.“

Při zakvílení pneumatik otočím hlavu a prudce sebou škubnu, protože mi do spánků vystřelí mučivá bolest. Jenomže nic nevidím, protože Lachlan udělá krok k budově, ještě pevněji mě sevře v náručí a postaví se zády k přijíždějícímu autu. Chrání mě vlastním tělem.

„Neopovažuj se –“

„Buď zticha, Keiro. Když jde o tebe, udělám to, co musím.“ Položí mi dlaň na zátylek a přitiskne si moji hlavu na prsa.

Se skřípěním brzd zastaví další vůz a do mé třeštící hlavy pronikne zvuk otevírajících se dveří. Jakmile se na chodníku ozvou kroky, Lachlan se ohlédne přes rameno.

„Díkybohu,“ zašeptá, uvolní se, a když se otočí, spatřím Jizvu.

Další tvář, která ve mně obvykle vyvolává strach, teď přináší jen úlevu. Jizva se k nám rozběhne, mlčenlivý jako vždycky, ale z každého jeho rysu čiší zuřivost.

Lachlan mě k sobě přitiskne ještě pevněji. „Odvez ji. Zamkni ji. Ručíš mi za ni vlastním životem. Rozumíš?“

Mlčenlivý muž přikývne a Lachlan mě předá Jizvovi. „Hlavně mi neumři, Keiro. Přísahám, že rozmlátím nebeskou bránu a osobně si pro tebe přijdu.“

Jizva mě drží v náručí, jeho paže dobře znám, ale dál křečovitě svírám Lachlanův límec. Když Jizva o krok couvne, látka se napne a vyklouzne mi z prstů.

„Nenechám tě tu!“ Zmítám se Jizvovi v pažích, i když se mi při každém pohybu bouří žaludek a tělo mě prosí, abych přestala. „Postav mě na zem. Zůstanu s ním.“

Jizva mi zavrčí do ucha a já upřu oči na košili, kterou má Lachlan na sobě. Celá levá strana je nasáklá krví. Nejdřív mi bleskne hlavou, že je moje, ale podle rozervané látky a pravidelně stříkající krve poznám, že se mýlím.

„Nech mě tady! Zachraň jeho! On tě potřebuje víc.“ Po tvářích mi tečou slzy zoufalství, když se Jizva nenechá rozhodit mým směšným zápolením, sevře mě pevněji a odnáší pořád dál a dál od Lachlana.

Běží k nám dva další muži, ale ty neznám.

„Zabij je!“ zaječím a skoro nepoznávám svůj hlas. „Neopovažujte se ho dotknout, hajzlové!“

Lachlan zavrávorá a ti muži ho chytí, každý z jedné strany.

„Odvez ji do bezpečí –“ Odmlčí se a jeho tělo ochabne v pažích cizinců.

„Ne!“ zakvílím, jenže Jizva pokračuje v cestě k autu a ignoruje, co se právě stalo. „Zastav! Musíš se pro něj vrátit!“

Snažím se mu vyškubnout, buším do něj, lhostejná k bolesti, která mi rozdírá tělo. Když muži vlečou Lachlanovo bezvládné tělo k autu, jež neznám, a Jizva míří opačným směrem, hrůza tu bolest přehluší.

„Pusť mě!“ vykřiknu, když mě položí na zadní sedadlo a zabouchne dveře, ale zlomí se mi hlas.

Zoufale zašátrám po klice, abych těm mužům zabránila odvléct Lachlana, jenže Jizva už sedí za volantem. Dveře se zamknou, vůz prudce vyrazí dopředu a rozjede se ulicí ve Francouzské čtvrti.

Před několika týdny bych se radovala, kdyby mě auto odváželo od Lachlana Mounta, ale to bylo dřív. To, co řekl v hangáru, byla pravda. Všechno se změnilo.

Když se otočím a podívám se tónovaným zadním sklem, po tvářích se mi valí potoky slz. V dálce spatřím, jak muži nakládají Lachlanovo bezvládné tělo na zadní sedadlo automobilu.

Do ochraptění vřískám na Jizvu, aby mě odvezl zpátky, ale jakmile odbočíme za roh, ztratím Lachlana z dohledu.

„Ne!“

TŘI

Keira

Nepamatuju si, že jsem omdlela, ale když se proberu v místnosti s bílými stěnami, průmyslově šedou podlahou a pachem dezinfekce, vím, že jsem musela ztratit vědomí.

Prudce se vztyčím na nemocniční posteli a rozhlédnu se. Špatný pohyb. Dunění v hlavě zesílí a zatmí se mi před očima.

Skrz mlhu rozeznám další postel, která stojí vedle mojí, ale je prázdná.

Kde je Lachlan? Hlavou mi jako noční můra víří vzpomínky na to, jak ho odvlekli dva cizí muži. Musím ho najít.

Strhnu ze sebe elektrody, které mám na hrudníku. Pravidelné pípání přístroje se okamžitě změní v alarm.

Jsem ještě připojená k infuzi, ale odlepím náplast a chci si vyškubnout jehlu. Dveře se rozlétnou a do pokoje přispěchá žena, kterou jsem nikdy neviděla.

„Přestaňte. Když si ji vytrhnete, budeme vám muset zavést další. Trval na tom, abychom s vámi nic neriskovali. Podle mě si dělá zbytečné starosti, ale já nejsem šéf.“

„Kde je?“ V ruce sevřu hadičku, jako bych byla psychicky labilní pacientka s nožem přitisknutým k zápěstí. „Řekněte mi to, nebo si tu jehlu okamžitě vyškubnu.“

Když uslyší moji výhrůžku, vykulí na mě oči. „Jsou u něj doktoři a dávají ho dohromady. Nemusíte vyvádět, jinak se na mě kvůli tomu naštve.“

Ruka mi ochabne.

„Dávají ho dohromady? Jak to s ním vypadá?“ Vybaví se mi jeho rozervaná košile a krev tryskající z rány v jeho boku. „Co se stalo? Kde to jsem?“

Moje vzpomínky jsou ještě útržkovitější než ten večer, kdy jsem se opila v Dublinu. Ten večer, kdy jsem tančila s Lachlanem v hostinci.

Odpoví na moje dotazy na přeskáčku. „Jste na klinice v jeho areálu. Jsme tu soběstační. Mounta postřelili, čistý průstřel. Vy máte kromě silného otřesu mozku povrchové řezné ranky, pohmožděniny a slušně velkou tržnou ránu na pravém boku. Měla jste štěstí, že nebyla hluboká. Nemuseli jsme ji šít, stačil dermabond. Ošetřili jsme vás a udělali vám řadu testů. Budete v pohodě.“

Pohlédnu na modré nemocniční oblečení, které mám na sobě, jako bych mohla vidět skrz něj. „Řezné rány, pohmožděniny a otřes mozku? Nemělo by to víc bolet?“

Žena, která, jak mi došlo, je buď lékařka, nebo sestra, se dá do smíchu. „Zlato, máte v sobě tolik analgetik, že byste se měla cítit jako šampion. Jen… si nechte tu kapačku v ruce. Všechno byste zašpinila. Dneska jsme už odstranili spoustu krve.“

Tolik o mně.

„Kdy se Lachlan zotaví? Byl ten průstřel vážný? Uzdraví se, že? Tvrdil, že bude v pořádku. Slíbil mi to.“

Prohlíží si mě, jako bych byla nějaký druh divokého zvířete, a právě teď se přesně tak cítím.

„Ztratil mnohem víc krve než vy. Ani se nepokusil krvácení zastavit, i když to umí.“

Matně se mi vybaví, že mi dal svoje sako, abych si ho přitiskla na ránu. Možná na úkor vlastního života.

„Neumře.“ To není otázka. Nemůže být, protože bych ho ztratila.

Ale sestra nebo lékařka nebo kdo to sakra je, souhlasí. „Ne. Máte pravdu. Neumře. Na to je zatraceně tvrdohlavý. I ďábel by ho hned poslal zpátky.“

Do paniky, která mi svírá hrudník, se propracuje maličký kousek úlevy.

„Víte to jistě?“

Přikývne. „Dělá na něm pár špičkových doktorů. Pro Mounta jen to nejlepší. Ale ten paličatý mizera na sebe nenechal sáhnout, dokud neošetřili vás.“

„Cože?“ Zlomí se mi hlas.

„Vytáhl na ně pistoli.“

Tohle se přesně podobá muži, kterého znám a miluju.

Počkat.

Miluju?

To slovo mi proletí hlavou jako kulka, která zřejmě roztříštila čelní sklo auta.

Je to vůbec… možné?

Vyčerpaně se svezu zpátky na polštář a žena přistoupí blíž.

„Jste v pořádku, paní Kilgoreová?“

Jsem v pořádku?

Nevím, co na to odpovědět. Právě teď se potýkám s nejpřekvapivějším – ale očividným – zjištěním ve svém životě.

Zamilovávám se do Lachlana Mounta.

Zapomeňte na to. Nezamilovávám. Zamilovala jsem se.

„Paní Kilgoreová? Děje se něco? Máte bolesti?“

Zavrtím hlavou. „O to nejde. Já… prostě…“

V očích se jí objeví chápavý výraz. „Opožděný šok?“

„Možná.“ S hlavou na polštáři se zadívám na strop a smiřuju se s tím.

Slyšela jsem, že traumatické zážitky můžou mít očistný účinek na vaše myšlenky, ale jak mi mohlo uniknout, co vzniká pod povrchem?

„Zatanči si se mnou, Lachlane. Zatanči si se mnou v Dublinu.“

Hlavou se mi mihne jeho úsměv z toho večera. Došlo k tomu tenkrát? Záleží na tom?

„Můžu vám znovu připevnit ty elektrody, abychom vás měli pod kontrolou? Jsem si jistá, že by mě zabil, kdybych dopustila, aby se vám teď něco stalo.“

Přilepí mi zpátky kapačku a pak se přesune k přístroji, narovná zamotané elektrody, které jsem si strhla, a znovu mi je připevní, ale já ji vůbec nevnímám.

Proto mi možná unikne, že něco přidá do roztoku, který mi kape do žíly, dokud nepromluví.

„Potřebujete si odpočinout,“ prohodí, když odstraní sáček s infuzí, která tam visela.

„Co jste udělala?“

„Jen jsem vám dala trochu něčeho, abyste se cítila příjemně.“

Ztěžknou mi víčka a otevřu pusu, abych protestovala, jenže proti analgetikům, co mi poslala do žíly, nemám šanci.

„Až se probudíte, bude tady.“

ČTYŘI

Mount

Zatímco se zmítám na posteli a probírám se z neklidného spánku, hlavou se mi opakovaně rozléhají Keiřiny výkřiky. Co mi to sakra dali? Řekl jsem jim, že nic nepotřebuju. Musím zůstat vzhůru. Ve střehu.

Stejné myšlenky mi táhly hlavou, když ta podělaná kulka prorazila čelní sklo. Nemůžu ji ztratit. Neber mi ji, prosím.

„Kde je?“ Můj hlas, když konečně spolupracuje, zní mým vlastním uším ochraptěle, ale není možné přeslechnout zoufalství, které se skrývá pod mým dotazem. „Je Keira v pořádku?“

„Jsem u tebe.“

Keira mi stiskne ruku. Při jejím doteku se uvolním, i když mi do nosu zavane pach dezinfekce.

„Přinutila jsem je, aby tě přestěhovali blíž ke mně, protože mi vyhrožovali, že mě připoutají k posteli, aby mě v ní udrželi, když jsem chtěla jít k tobě.“

Hlas má zastřený a tichý, takže ji přes pípání přístrojů stěží slyším, ale její slova mě obejmou a ještě víc uklidní. Nikdy nepochopím, čím jsem si její oddanost zasloužil. A udělám všechno pro to, aby to tak zůstalo.

Studuju každý centimetr jejího těla od rozcuchaných zrzavých vlasů po modré oblečení, které má na sobě. Už nikde žádná krev. Nic jí nechybí a tvář nemá zkřivenou bolestí.

„Řekni mi prosím, že jsi v pořádku.“ V mé noční můře křičela, protože umírala, a já ji nedokázal zachránit. Ty výkřiky byly horší než bolest každé kulky, jaká mě kdy zasáhla. Milionkrát horší, než když mě kdysi dávno srazil ten mercedes. Horší než každá bodná rána nebo jiné zranění, které jsem utrpěl nebo si dokázal představit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Království hříchu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.