Deset lekcí

Fareed Zakaria

pro postpandemický svět

přeložili Veronika Maxová a Jaroslav Veis

PROSTOR | Praha | 2021

Fareed Zakaria

Deset lekcí pro postpandemický svět

Z anglického originálu

Ten Lessons for a Post-Pandemic World,

vydaného nakladatelstvím W. W. Norton & Company

v New Yorku roku 2020,

přeložili Veronika Maxová a Jaroslav Veis.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 582. publikaci.

Odpovědný redaktor tištěné knihy Radovan Beneš.

Jazyková korektura Petra Švehlová.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.

Návrh obálky a sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz.

V českém jazyce elektronické vydání první.

© Fareed Zakaria, 2020

All rights reserved

Czech edition © PROSTOR, 2021

Translation © Veronika Maxová, Jaroslav Veis, 2021

ISBN 978-80-7260-489-0

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

Danovi, Joanně a Gideonu Roseovým

Budoucnost nikdy nepromluvila –

a jako němý ani náznakem

neprozradí slabiku z toho

co pyšného z ní přežije –

ale až v ní to nové uzraje

předloží nám je v činu –

čímž předejde přípravě –

úniku – nebo náhradě

Emily Dickinsonová

(přeložil Zdeněk Hron)

ÚVODEM

Netopýří efekt

Noviny The New York Times to nazvaly „ježatou koulí, která okupuje svět“. Koncem ledna 2020 dostali Alissa Eckertová a její kolega Dan Higgins z amerického Centra pro kontrolu a prevenci nemocí (CDC) za úkol nový koronavirus nakreslit. Mělo to být něco, „čeho si lidi všimnou“, řekla později novinám Alissa Eckertová. Zpodobnili ho tedy jako stříbrnou kuličku se sytě červenými bodlinami. Koronavirus v jejich podání vypadal znepokojivě a brzy ho bylo všude plno, v novinách, v časopisech, v televizním zpravodajství. Když si dnes budete chtít představit, jak asi vypadá, pravděpodobně se vám vybaví právě obrázek Eckertové a Higginse nebo některá jeho odvozenina. V poněkud morbidním světě profesionálních medicínských ilustrátorů se takovému zobrazení říká „beauty shot“ – jde o pohled na jedinou virovou částici hodně zblízka, takže působí hrozivě a vypadá velká. Ve skutečnosti má však nový koronavirus rozměry asi jedné desetitisíciny tečky na konci této věty.

Běžná rada zní, myslete na velké věci. Ale možná bychom měli začít myslet na ty malé. Velká, tradiční nebezpečí, jako je vojenský útok nebo invaze, na která se připravujeme, jakkoli je nepravděpodobné, že nás ohrozí, si představit umíme. Umíme si na ně také naplánovat symetrické reakce. Vlády utrácejí biliony dolarů za budování ozbrojených sil, sledují pohyby armád po celé planetě, během vojenských manévrů se cvičí na střet s potenciálním nepřítelem. Samotné Spojené státy vydávají rok co rok na obranu tři čtvrtě bilionu dolarů. A přece nejsme připraveni ubránit se útoku nepatrného mikroorganismu. Klidně se může stát, že největší hospodářské, politické i společenské škody od druhé světové války způsobí lidstvu tohle virové smítko.

Nenapsal jsem knihu o pandemii, ale spíš o světě, který se v jejím důsledku začíná rodit, a především o tom, jak na pandemii reagujeme. Každý velký šok se může projevit různě v závislosti na stavu světa v dané době a na tom, jak na něj lidé zareagují – zda odpoví vystrašeně, nebo ho popřou, eventuálně se mu přizpůsobí. V případě nového koronaviru je jeho dopad dán tím, že svět je hluboce propojený, že na pandemii většina zemí nebyla připravená a že ve chvíli, kdy propukla, mnohé společnosti – včetně těch nejbohatších – uzavřely ekonomiku způsobem, jaký nemá v dějinách obdoby.

Napsal jsem knihu o „postpandemickém světě“, a to nikoli z důvodu, že by koronavirus byl už za námi, ale protože jsme překročili kritický práh. My, kdo na tomto světě dnes žijeme, jsme byli téměř všichni moru ušetřeni – až doposud. Teď už však víme, jak vypadá pandemie. Víme, čemu čelíme a co stojí proti ní zasáhnout. Pandemie covidu-19 může přetrvávat, ale i když virus, který ji způsobil, vymýtíme, je téměř jisté, že se v budoucnosti objeví jiné nemoci. Víme to, máme tuto zkušenost, a proto tedy žijeme v nové – postpandemické – éře.

Jaké přesně jsou důsledky této pandemie? Někteří lidé se domnívají, že to bude stěžejní okamžik moderních dějin, chvíle, která navždy změní jejich směřování. Jiní věří, že s vakcínou se věci rychle vrátí k normálu. A další zase soudí, že pandemie dějiny příliš nezmění, ale značně je urychlí. Poslední scénář se zdá být nejpravděpodobnější. Lenin prý řekl, že „jsou desetiletí, kdy se nic neděje, a jsou týdny, během nichž se odehrají celá desetiletí“. Postpandemický svět bude nejspíš v mnoha ohledech zrychlenou podobou světa, který jsme znali. Když se náš život zrychlí, události už nebudou probíhat normálně a jejich důsledky mohou být ničivé, dokonce smrtelně nebezpečné. Ve třicátých letech 20. století se řada rozvíjejících se zemí plynule modernizovala a lidé se přesouvali ze zemědělství do průmyslu. Sovětský svaz se rozhodl tento proces brutálně urychlit. Následná kolektivizace zemědělství způsobila hladomor, „likvidaci“ milionů rolníků, upevnění diktatury a deformaci sovětské společnosti. Svět na steroidech mohou sužovat nepředvídatelné vedlejší účinky.

Postpandemický svět bude pro země, firmy, ale zejména pro jednotlivce jiný. I když se hospodářství i politika navrátí k normálu, s lidmi to bude jinak. Budou mít za sebou mimořádnou, obtížnou zkoušku a budou žít s pocitem, že si novou šanci těžce vydobyli. V románu Williama Maxwella They Came Like Swallows (Přilétli jak vlaštovky) z roku 1937 se jeden z hrdinů, který prodělal španělskou chřipku, nemůže zbavit pocitu „neustálého údivu (překvapilo ho to – nikdo, ani on sám netušil, že jeho život bude takhle vypadat)“. Jakmile nejhorší pomine, vynoříme se v „bledém, studeném světle zítřka“. Tak píše Katherine Anne Porterová ve své zčásti autobiografické próze Pale Horse, Pale Rider (Bledý kůň, bledý jezdec) z roku 1939 o tom, jak ona sama přežila epidemii španělské chřipky. Poslední věta zní: „A teď už bude čas na všechno.“

Smrtící epidemie mívají následky

Měli jsme si všimnout, že se blíží. Koronavirus může být nový, avšak epidemie nová není. Literatura západní civilizace jednou z nich začíná. Hned v prvních verších Iliady se Homér zmiňuje o moru, který kosí řecké vojsko. Ukáže se, že je to pomsta bohů určená jejich veliteli, namyšlenému, hrabivému a svárlivému králi Agamemnónovi. Také první seriózní dějiny napsané na Západě se odvíjejí od morové nákazy. Thúkýdidovy Dějiny peloponnéské války popisují vleklý konflikt mezi dvěma supervelmocemi té doby, Athénami a Spartou. Když se schylovalo k válce, prohnala se Athénami strašlivá vlna nákazy, která zahubila spoustu bojeschopných občanů, a – což bylo nejdůležitější – o život přišel i vojevůdce Periklés, kterého stěží mohl někdo nahradit. Soupeřící strany měly rozdílné politické systémy: Athény byly demokracií, Sparta tvrdě řízenou militaristickou společností. Sparta nakonec zvítězila, je však možné, že nebýt epidemie mohly zvítězit Athény. Dějiny Západu se mohly vydat jiným směrem a demokracie, pulzující životem, se mohla stát úspěšným příkladem, hodným následování, a ne pouhým plamínkem, který zazářil a po chvíli zhasl. Smrtící epidemie mívají následky.

Dosud největší následky měl dýmějový mor, který vypukl ve Střední Asii kolem roku 1330 a během následující dekády se rozšířil do Evropy. Jeden středověký kronikář obvinil Mongoly, že nemoc šíří po celém kontinentu, když do janovských pevností katapulty vystřelují nakažená těla obětí moru – takhle zpočátku vypadaly biologické zbraně. Mor se však šířil spíš prostřednictvím globálního obchodu, skrze karavany a lodi dopravující zboží z Orientu do významných přístavů – Messiny na Sicílii a Marseille ve Francii. Chorobě se říkalo černá smrt, roznášely ji blechy parazitující na krysách, útočila na lymfatický systém obětí a byla příčinou utrpení a umírání v míře, jaká dodnes nemá obdoby. Za oběť jí padla téměř polovina obyvatel Evropy. Dýmějový mor patří k nemocem, které nebyly nikdy zcela vymýceny. Světová zdravotnická organizace (WHO) každoročně hlásí několik stovek případů, ale dnes ho naštěstí dokážeme vyléčit antibiotiky.

Následky dýmějového moru byly otřesné. Historici soudí, že vzhledem k velkému počtu mrtvých bylo tehdejší hospodářství zcela rozvráceno. Podle Waltera Scheidela začala být pracovní síla tak vzácná a půdy bylo tolik, že mzdy rostly a nájmy klesaly. Manuálně pracující získávali lepší vyjednávací pozici, šlechta o ni přicházela. Z větší části západní Evropy začalo mizet nevolnictví. Dopady na různé země se samozřejmě lišily podle toho, jaká byla jejich hospodářská a politická struktura. Tam, kde došlo k represím, míra nerovnosti narostla. Ve východní Evropě využili feudálové bídy a chaosu k tomu, aby svou pozici upevnili a naopak tu nevolnictví poprvé zavedli. Vedle materiálních důsledků vyvolal mor také intelektuální revoluci. Ve 14. století se mnozí Evropané začali ptát, proč Bůh takové peklo na zemi dopustí; začali zpochybňovat ustálenou hierarchii, což nutně vedlo k tomu, že se Evropa zbavila středověké malátnosti a nastoupila renesance, reformace a osvícenství. Ze smrti a hrůz se zrodila věda, modernita a růst. Covid-19 nás bohudíky nenutí čelit tak obrovské úmrtnosti. Může však pandemie naší doby vyvolat podobný duchovní i společenský sebezpyt a způsobit našemu sebeuspokojení stejný šok?

Když se historik William McNeill, který je autorem zásadní práce Plagues and Peoples (Morové rány a národy), snažil vyřešit záhadu, jak mohly malé oddíly evropských vojáků tak rychle dobýt latinskoamerické říše s miliony obyvatel a obrátit je na křesťanskou víru, (například proti aztécké říši vyrazil španělský dobyvatel Hernán Cortés s šesti sty muži), obrátil pozornost k epidemiologii. McNeill dospěl k závěru, že důvodem bylo šíření infekčních nemocí. Španělé s sebou nepřivezli jen pokročilejší zbraně, ale také neštovice, vůči nimž už byli – na rozdíl od domorodých obyvatel – imunní. Odhadovaný počet obětí osciluje mezi počátečními 30 procenty populace a 60–90 procenty v průběhu celého 16. století – šlo o desítky milionů lidí. McNeill zvažuje i „psychologické působení choroby, která hubila pouze indiány, zatímco na Španěly neměla žádný vliv“. Domorodí obyvatelé mohli podle něho dojít k závěru, že cizinci vyznávají silnější božstvo. To by také vysvětlovalo, proč se jich tolik vládě Španělů podrobilo a konvertovalo ke křesťanství.

Pandemií, kterou neseme v paměti nejčerstvěji, je španělská chřipka, která zachvátila svět uprostřed první světové války a zabila asi 50 milionů lidí, což je víc než dvojnásobek počtu vojáků, kteří padli v boji. (Pojmenování španělská tato chřipka nedostala proto, že by se rozšířila ze Španělska, ale proto, že tato země byla za války neutrální, a tudíž tamní zpravodajství nepodléhalo válečné cenzuře. Zprávy o propuknutí nemoci proto přicházely zejména ze Španělska, takže mnoho lidí se domnívalo, že odtamtud pochází i nemoc.) Vědecké poznání se od počátku 20. století významně posunulo. Tehdy virus ještě nikdo nemohl spatřit, a ještě méně se vědělo o tom, jak s novou infekcí bojovat: elektronový mikroskop ani antivirotika dosud nebyly objeveny. Tři nejdůležitější zásady doporučované tehdejšími lékařskými autoritami – dodržování odstupu, používání roušek a mytí rukou – však patří i dnes mezi čtveřici nejdůležitějších opatření zpomalujících šíření koronaviru do doby, než bude k dispozici široce dostupná vakcína. Čtvrté opatření, pravidelné testování, přidala až moderní doba.

V pozdějších desetiletích se rychle šířily SARS, MERS, ptačí a prasečí chřipka a ebola. Řada expertů varovala, že už brzy budeme s velkou pravděpodobností čelit opravdové globální pandemii. Na vědomí to vzala i veřejnost. Bestseller Richarda Prestona Zákeřná Ebola (The Hot Zone, 1994, česky 1996) detailně popsal původ viru Eboly. Film Nákaza (Contagion, 2011), inspirovaný epidemií SARS v letech 2002–2003 a pandemií prasečí chřipky v roce 2009, pracoval s představou viru, který si po celém světě vyžádá 26 milionů obětí. Bill Gates na diskusním setkání TED Talks v roce 2015 varoval, že „pokud něco zahubí v nejbližších desetiletích víc než 10 milionů lidí, nejspíš to bude vysoce infekční virus“. V roce 2017 jeho varování zaznělo na Mnichovské bezpečnostní konferenci ještě hlasitěji, když ve svém projevu předvídal, že během příštích 10–15 let podobná pandemie s velkou pravděpodobností skutečně propukne.

V té době už nebylo třeba žádné velké předvídavosti, abychom si takovou pandemii dovedli představit a abychom zároveň snášeli argumenty, proč je třeba investovat čas, zdroje i energii k jejímu zastavení. Když v červnu 2017 prezident Donald Trump navrhl rozpočtové škrty ve financování klíčových organizací, které mají na starosti veřejné zdraví a nemoci, věnoval jsem tomu část svého pořadu na CNN, kde jsem řekl:

Jedna z největších hrozeb, kterým Spojené státy čelí, vlastně není vůbec velká. Fakticky vzato je drobná, mikroskopická, tisíckrát menší než špendlíková hlavička. Smrtící patogeny, ať už vytvořené lidmi, nebo přirozené, mohou spustit globální zdravotní krizi, které Spojené státy vůbec nejsou připraveny čelit. […] Stačí se ohlédnout o sto let zpátky do roku 1918, kdy pandemie španělské chřipky zahubila po celém světě odhadem 50 milionů lidí. V mnoha ohledech jsme dnes dokonce ještě zranitelnější. Hustě obydlená města, války, přírodní katastrofy a mezinárodní letecká doprava mohou způsobit, že smrtící virus šířící se v zapadlé africké vesničce může být během čtyřiadvaceti hodin roznesen po celém světě včetně Spojených států. […] Biologická bezpečnost ani globální pandemie neberou ohledy na hranice mezi státy. Patogeny, viry a nemoci využívají k zabíjení rovné příležitosti. Až krize nastane, budeme si všichni přát, abychom měli víc finančních zdrojů a dokázali lépe globálně spolupracovat. V tu chvíli však už bude příliš pozdě.

A taky už příliš pozdě bylo. Měli jsme dost varovných znamení, abychom se na covid-19 připravili. Kromě konkrétních nebezpečí jsme však měli rozpoznat i obecnou schopnost pandemie vyvolat šok celého našeho systému.

Nový mezinárodní systém, který vznikl po skončení studené dálky, charakterizovala trojice sil, jedna geopolitická, druhá ekonomická a třetí technologická: byla to moc Spojených států, volný trh a informační revoluce. Zdálo se, že vše dohromady funguje a svět směřuje k větší otevřenosti a prosperitě. Pořád to však byl svět plný krizí – a některé z nich jsme pod kontrolou neměli: balkánské války, asijský finanční kolaps, útoky z 11. září 2001, globální finanční krizi a nyní covid-19. Třebaže se od sebe liší, něco podstatného mají tyto krize společné. Všechny představují asymetrické šoky – začínají jako malé a končí seismickými vlnami zasahujícími celý svět. Zvlášť to platí o třech z nich, které mají nejtrvalejší důsledky – o 11. září 2001, o finančním krachu v roce 2008 a o koronaviru.

Útoky z 11. září 2001 otřásly celým světem a ukázaly, jaký odpor tento nový svět vyvolává, čehož si Západ dříve příliš nevšímal. Do centra pozornosti se tak dostaly zběsilost islámského radikalismu, napětí na Blízkém východě a komplikované vztahy Západu k obojímu. Napadené Spojené státy byly donuceny k tvrdé odpovědi. Země nejenže posílila a rozšířila domácí bezpečnostní aparát, ale také zahájila válku v Afghánistánu a Iráku a na řadě dalších míst uskutečnila přesně zacílené operace. Za „válku proti terorismu“ utratila podle jednoho odhadu 5,4 bilionu dolarů. Válečné tažení přineslo potoky krve, revoluce, represe a vlny uprchlíků, na kontě má miliony obětí a s jeho důsledky se potýkáme dodnes.

Druhý otřes byl odlišný – byl to finanční krach, důvěrně známý už z minulosti. Dobré časy vedly k růstu hodnoty aktiv, což následně vedlo ke spekulacím, později k bublinám, a nakonec k nevyhnutelnému kolapsu. Krize začala ve Spojených státech, rychle se rozšířila po celém světě a uvrhla ho do nejhoršího hospodářského poklesu od časů velké hospodářské krize. Ekonomika se vzpamatovávala pomalu, avšak trhy rostly a s nimi i rozdíly mezi světem kapitálu a světem práce. Politické následky krize byly spletité a zničující. I když ji způsobila bezskrupulóznost soukromého sektoru, v mnoha zemích se lidé ekonomicky nepřiklonili k levici, nýbrž se kulturně posunuli doprava. Obavy z hospodářského vývoje se promítly do kulturních úzkostí, do odporu k přistěhovalectví a do nostalgické touhy po návratu do důvěrně známých starých časů. Všude na Západě posílil pravicový populismus.

Třetí otřes prožíváme právě teď. Možná bude největší ze všech a dozajista je nejglobálnější. Začal jako zdravotní problém v Číně a brzy se proměnil v globální pandemii. To byl však pouhý počátek. Medicínská krize podnítila souběžný lockdown veškerého podnikání na celém světě a vyústila do „velkého ochromení“ – do zastavení ekonomiky. Do jisté míry mohou hospodářské škody způsobené touto pandemií soupeřit se škodami způsobenými velkou hospodářskou krizí. Politické důsledky se v následujících letech budou projevovat různými způsoby v různých zemích. Sociální a psychologické dopady – obavy, izolace, pocit zbytečnosti – mohou přetrvávat dokonce ještě déle. Covid-19 hluboce a setrvale ovlivňuje každého z nás a ničivost jeho dopadů zatím nedokážeme plně pochopit.

Každou z těchto tří mohutných globálních krizí přitom spustilo něco malého, zdánlivě jednoduchého. Třeba útoky z 11. září 2001: byly dílem devatenácti mladíků ozbrojených nejjednoduššími a nejobyčejnějšími zbraněmi, malými noži, které se příliš nelišily od nožů používaných před čtyřmi tisíci lety v době bronzové. Těchto devatenáct mužů však odstartovalo dlouhou řadu válek, zpravodajských operací, vzpour a jejich potlačování, které zasáhly celý svět. Nebo se zamysleme nad počátkem globální finanční krize – byl jím jeden obskurní finanční produkt, „swap úvěrového selhání“, jakýsi typ převážně hypotečního zajištění, znovu a znovu vázaný s jinými produkty, dělený a porcovaný, prodávaný a přeprodávaný až do doby, než z toho povstal trh o objemu 45 bilionů dolarů, tedy třikrát větší, než je celá americká ekonomika, a dosahující tří čtvrtin objemu globální ekonomiky. Když tento trh zkrachoval, stáhl s sebou celé světové hospodářství a spustil vlnu populismu. Kdyby nebylo swapu úvěrového selhání, Donald Trump by se možná nikdy nestal prezidentem.

A pokud jde o pandemii, všichni teď sledujeme, jak drobná virová částice kolující v těle netopýra v čínské provincii Chu-pej dostala na kolena celý svět – tohle byl ten pravý příklad motýlího efektu, kdy jediné mávnutí motýlích křídel může ovlivnit počasí na druhém konci světa. Malé změny mohou vyvolat velké následky. Když se v rozvodných elektrických nebo počítačových sítích poškodí jeden drátek a jeho zátěž se přenese na další, který také nevydrží, může to vyvolat řetězovou reakci, jež postupně zesiluje, podobně jako počáteční drobné zčeření hladiny může zmohutnět do burácející vlny. Říká se tomu „kaskádové selhání“. Malá porucha v softwaru nebo porouchaný transformátor mohou vypnout celý systém. Něco podobného se děje i v biologii. Drobná infekce v krvi může způsobit malou krevní sraženinu, která v následné řetězové reakci může vyvolat masivní infarkt – tomuto procesu se říká ischemická kaskáda.

Dříve byly epidemie považovány za cosi, na co lidé nemají vliv a za co nenesou zodpovědnost. Původ odborného medicínského výrazu pro chřipku influenza lze vystopovat do italské historie k lidovému názoru, že na nachlazení a horečky mají vliv hvězdy.[*] Během času se však náhled na problém změnil a lidé si začali víc všímat skutečných projevů nemoci, čímž učinili významný krok k jejich řešení. Francouzi nemoc začali nazývat grippe, což je odvozeno od slovesa gripper – uchvátit, zachvátit – a patrně se to vztahovalo k pocitu sevření jícnu a hrudi; výraz se pak v různých podobách přenesl i do dalších jazyků. Prudké a mohutné chřipkové vlny s kaskádovým efektem zachvacují v desetiletých intervalech svět zhruba od roku 1900. Bude jich víc. Nikdo je nevymyslel, ale nejsou ani zcela náhodné. Zdá se, že k mezinárodnímu systému, který jsme vytvořili, neoddělitelně patří. Abychom rozpoznali rodící se postpandemický svět, musíme tento systém pochopit. Jinými slovy, musíme pochopit svět, v němž žijeme.

* Z italského influenza – vliv. (Pozn. překl.)

LEKCE PRVNÍ

Připoutejte se

Pandemie covidu-19 je nová a mnohá naše každodenní počínání a očekávání obrátila vzhůru nohama. Odhalila přitom některé aspekty světa, které jsou naopak velmi staré. Stav nouze upozornil na jednu z nejstarších pravd mezinárodní existence – že každá země si nakonec musí poradit sama. Když pandemie udeřila, státy, které dlouhá léta spolupracovaly (například v Evropě), uzavřely hranice a soustředily se na vlastní přežití. Znalce mezinárodních vztahů to nepřekvapí. Vědí totiž, že nejdůležitější rozdíl mezi domácí a zahraniční politikou spočívá v tom, že v zahraniční politice neexistuje žádná vyšší moc, žádná světová vláda, žádný leviatan dohlížející na mezinárodní pořádek. Mnozí myslitelé proto mezinárodní vztahy pojali jako oblast nepřetržitého střetávání a ustavičných konfliktů. Podle Thomase Hobbese zaujímají státy vždy „postoj gladiátora – s namířenými zbraněmi se upřeně pozorují“. Přesněji řečeno, dějiny jsou tvořeny obdobími válek – ale i míru. Během minulého století prožily jednotlivé země delší dobu v míru než ve válce. Obchod, cestování a investice vzkvétaly. Země si vytvářely mechanismy a instituce, s jejichž pomocí spolupracovaly a řešily společné problémy. V krajní nouzi však nakonec jednala každá sama za sebe.

Covid-19 zasáhl svět, jehož základní struktura se tvořila v letech po skončení studené války. Poté, co rivalita supervelmocí ustoupila stranou a rozkvetl globální obchod, se jednotlivé státy propojily vazbami danými vzájemnou závislostí. Ekonomická integrace však vytvářela protiproudy, jednotlivé země začaly soupeřit o výhody a geopolitickou výzvou se stali noví hospodářští konkurenti. Právě v této době se informační revoluce postarala o to, že se všechno – zboží, služby, kultura i ideje – začalo závratnou rychlostí přesouvat po světě. Stejně jako nemoci. Všechny hmotné i nehmotné statky proplouvají všemi zeměmi světa, ale žádná z nich si je nemůže po svém přetvořit. Všichni jsou propojeni, nikdo však neřídí. Jinými slovy, svět, v němž žijeme, je otevřený, rychlý – a tudíž, téměř z definice, nestabilní.

Bylo by obtížné vnést do něčeho tak dynamického a otevřeného stabilitu. Ukazuje se, že v každém systému lze ze tří vlastností – otevřenosti, rychlosti a stability – dosáhnout pouze dvou. Otevřený a rychlý systém, jako je svět, v němž žijeme, bude z podstaty nestabilní. Rychlý a stabilní systém bude směřovat k uzavřenosti, příkladem může být dnešní Čína. Pokud bude systém otevřený a stabilní, bude spíše líný a pomalý než dynamický. Jen si vzpomeňte na Rakousko-Uhersko nebo na osmanskou říši v 19. století. Byly rozlehlé, otevřené, plné rozmanitosti – a stagnující. Toto „trilema“ vychází z konstatování technicky orientovaného byznysmena Jareda Cohena, podle něhož si počítačové sítě musejí zvolit dvě ze tří vlastností: otevřenost, rychlost, nebo bezpečnost. Svou verzi „politického trilematu“ mají i ekonomové: volný pohyb kapitálu, nezávislost centrálních bank a pevný měnový kurz. Všechna tato trilemata jsou poněkud odbornická, ale sdílejí jedno poučení: pokud je vše otevřené a rychlé, může se systém nebezpečně vymknout kontrole.

Například naše vysoce dynamická podoba globálního kapitalismu může vést nejen k mimořádnému růstu, ale také k finančním kolapsům a hospodářským zvratům. Od poloviny třicátých do počátku osmdesátých let 20. století, kdy byly finanční trhy víc regulované, docházelo k finančním panikám jen občas. V posledních desetiletích, kdy vlády finanční sektor deregulovaly, jsme svědky jedné krize za druhou: latinskoamerická dluhová krize, kolaps úspor a půjček, mexická „tequilová“ finanční krize, asijské zhroucení z přehřátí, ruská dluhová krize, imploze dlouhodobého kapitálového managementu, prasklá technologická bublina, globální finanční krize. Otevřenější, dynamičtější, nestabilnější.

Vytvořili jsme svět, který jede nepřetržitě na plné obrátky. Během posledních dvou století nabyl rozvoj lidské společnosti ve všech ohledech dramaticky na rychlosti, přičemž za posledních několik desetiletí ještě přidal. Lidé déle žijí, více vytvářejí i konzumují, obývají větší prostory, spotřebovávají více energie, produkují více odpadu a emitují více skleníkových plynů. Jeden příklad: zpráva OSN z roku 2019, sepsaná 145 odborníky z 50 zemí, dospěla k závěru, že „stav přírody globálně upadá mírou v dějinách lidstva nebývalou“. Konstatuje, že 77 procent souše bylo lidským působením „závažně proměněno“, a totéž platí o 66 procentech ploch světových oceánů. Ekosystémy se hroutí, biodiverzita mizí. Zhruba jednomu milionu rostlinných a živočišných druhů (z celkového počtu osmi milionů) hrozí vyhynutí, některým už během několika desítek let. Souhrn všech tlaků a nevyvážeností je zdrojem mnoha nebezpečí – některá z nich dokážeme předvídat, jiná nikoli.

Akce a reakce

Chceme-li tento model vytrvalých akcí a reakcí pochopit, musíme si připomenout tři velké krize 21. století – 11. září 2001, finanční krizi a covid-19 –, z nichž první byla politická, druhá ekonomická a třetí přírodní. V případě první krize jsme byli svědky toho, jak údajně nezastavitelný nástup kapitalismu, demokracie a americké hegemonie vyvolal v části islámského světa rozlícenou, násilnou reakci. Západ a jeho hodnoty vtrhly do všech koutů planety, ale ukázalo se, že ne každý je z toho nadšený. Ostrá reakce roztrpčené menšiny – vždyť terorismus je zbraní slabých – svět naprosto vyvedla z míry.

Krize roku 2008 byla důsledkem ekonomiky, jejíž finanční sektor zcela zdivočel a v níž bankovní inženýrství vynášelo mnohem víc než inženýrství skutečné. Wall Street přicházela se stále inovovanými ezoterickými produkty, deriváty se vršily a lidé byli povzbuzováni, aby šli i s očekáváním nižšího výnosu do větších a větších rizik. Přidejme k tomu neúprosný tlak na pořízení vlastního bydlení, který vedl státní i soukromé firmy k tomu, aby lákaly stále víc lidí ke koupi stále větších domů, a tedy i k většímu zadlužení. Systém nakonec dospěl k takové provázanosti, že stačil nepatrný posun v cenách bydlení a všechno krachlo. Krize byla ekonomickým ekvivalentem kaskádového zhroucení.

Pandemii samotnou můžeme považovat za tvrdou odplatu přírody. Styl, jakým dnes žijeme, je v podstatě pozvánkou pro zvířecí viry, aby nás nakazily. Americké Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí odhaduje, že tři čtvrtiny nových lidských chorob mají původ u zvířat. Byl to případ AIDS, eboly, SARS, MERS, ptačí a prasečí chřipky a s největší pravděpodobností i nového koronaviru. Proč se zdá, že v posledních desetiletích přeskakují nemoci ze zvířat na lidi rychleji než dřív? Protože v mnoha částech světa dnes žijí lidé divokým zvířatům podstatně blíž. Rozvíjející se země se modernizují tak rychle, že to budí dojem, jako by prožívaly několik století současně. Ve městech, jako je Wu-chan, vybudovala Čína pokročilou a technicky rozvinutou ekonomiku; ve stínu mrakodrapů tu však stále fungují trhy s divokými a exotickými zvířaty, a vzniká tu tedy výbušná situace, v níž se viry mohou přenášet ze zvířat na lidi. Navíc lidé, kteří v těchto místech žijí, jsou dnes mnohem mobilnější než dřív a informace, zboží, služby – a také nemoci – rychle sdílejí.

Vinu na této situaci má však i naše ničení přírodních biotopů. Někteří vědci se domnívají, že s tím, jak lidé šíří civilizaci do přírody – budují silnice, aby získali půdu, mýtí pralesy, stavějí továrny a hloubí doly –, se zvyšuje pravděpodobnost přenosu nemocí ze zvířat na člověka. Zdá se, že covid-19 pochází od netopýrů, kteří jsou hostiteli mnoha dalších virů, včetně virů vztekliny a eboly. Proč zrovna netopýři? Protože mají dobře vyvinutý imunitní systém a obranné mechanismy – během letu například zvyšují svou tělesnou teplotu na úroveň horečky, kterou přežijí jen odolnější viry. Viry, jež jiné živočichy rychle oslabí, netopýrům nejen neuškodí, ale navíc se u nich i snadněji šíří.[*] Netopýři žijí ve velkých koloniích natěsnáni na sebe, takže jejich sídliště jsou pro přenos virů dokonalým prostředím. Nedaleko od San Antonia v Texasu je jeskynní rezervace Bracken Cave, kde sídlí největší známá netopýří kolonie. Od března do října se tu shromáždí přes 15 milionů mexických dlouhoocasých netopýrů, kteří brázdí noční oblohu a vytvářejí na pohled i na poslech tak úžasné scény, že se jim někdy říká batnado, netopýří tornádo.

Dřív žili netopýři daleko od lidí. Když jsme však začali jejich biotopy narušovat, staly se z jejich nemocí i naše nemoci. V Malajsii lidé už léta mýtí deštné pralesy, aby získali dřevo a také půdu pro pěstování palem olejných. Odlesňování tamní kaloně postupem času vytlačuje do míst, kde jsou schopni přežít. Stěhují se hromadně do blízkosti prasečích farem, kde se živí plody mangovníků a dalších ovocných stromů, které tam rostou. Virus jménem Nipah, jehož hostitelem jsou kaloni, tak v roce 1998 zřejmě nakazil prasata, od nichž se pak infikovali dělníci na farmách. K něčemu podobnému došlo patrně i v případě nového koronaviru, který zřejmě nalezl nejprve mezihostitele – nejspíš luskouna, jehož šupiny se užívají v tradiční čínské medicíně –, a teprve potom nakazil lidi. „Každý den děláme něco, co může spustit pandemii,“ říká Peter Daszak, přední expert na ekologii nemocí. „Musíme si uvědomit, že tuto situaci nemá na svědomí jen příroda. Jde o důsledek toho, co přírodě způsobujeme my.“

Čím víc se hospodářský rozvoj zrychluje a čím většího počtu lidí se dotýká, tím větší rizika podstupujeme, aniž bychom si to vůbec uvědomovali. Například spotřeba masa: čím jsou lidé bohatší, tím víc masa jedí. Když se něco takového děje globálně, má to závratné důsledky: každý rok je na světě kvůli masu zabito asi 80 miliard zvířat (ryby do toho započteny nejsou). Uspokojit tak obrovskou poptávku je velmi nákladné, zejména pokud jde o životní prostředí a naše zdraví. Živočišné produkty jsou celosvětově zdrojem pouhých 18 procent kalorií, avšak na jejich získání je využíváno až 80 procent rozlohy zemědělské půdy. Maso dnes produkujeme stejně, jako jsme to dělali v 19. století, zvířata chováme natěsnaná na sebe za strašlivých podmínek. Většinu hospodářských zvířat – v Americe se odhaduje, že je to 99 procent, celosvětově 74 procent – chovají zemědělské velkopodniky. (Maso dobytka, který se pase venku, patří mezi luxusní produkty.) Rozsáhlé provozy představují pro mocné viry něco jako Petriho misky. „Výběr zvířat se specifickými geny chovaných na farmách (s žádoucími vlastnostmi, jako jsou u kuřat velké prsní svaly) způsobuje, že jsou geneticky téměř identická,“ konstatuje Sigal Samuelová z amerického serveru Vox. „Znamená to, že viry se mohou snadno šířit z jednoho zvířete na druhé a cestou nenarazí na genetickou variantu, která by je mohla zastavit. Virus, který se šíří v hejnu či ve stádu, může dokonce nabývat na virulenci.“ Nedostatek genetické rozmanitosti odstraňuje „imunologické průseky, které by šíření nákazy zastavily“. Samuelová při této příležitosti cituje biologa Roba Wallace: „Zemědělská velkovýroba je nejlepší způsob, jak vyselektovat co nejnebezpečnější patogeny.“

Prasečí chřipka H1N1 propukla v roce 2009 nejspíše v severoamerických prasečích velkovýkrmnách, stopy ptačí chřipky vedly pravděpodobně do velkodrůbežáren ve východní Asii. Ve velkovýkrmnách se také skvěle selektují nové bakterie rezistentní vůči antibiotikům – dobytek či drůbež tu dostávají masivní dávky antibiotik, které většinu bakterií zabijí, ty nejsilnější z nich však přežijí. Profesor Robert Lawrence z Univerzity Johnse Hopkinse o nich říká, že „jsou největším zdravotním rizikem velkovýkrmen“. Podle Centra pro kontrolu a prevenci nemocí na infekce vyvolané bakteriemi rezistentními vůči antibiotikům každoročně onemocní asi 2,8 milionu Američanů a 35 tisíc jich na ně zemře. Tedy každých 15 minut jeden člověk. Globálně to obnáší 700 tisíc lidských životů za rok. Navzdory tomu spotřeba masa každoročně stoupá.

Lákavý osud

Je zvláštní, že jsme se v Americe nepoučili z toho, jak nečekanou reakci může vyprovokovat kvapný a neplánovaný rozvoj. Přitom Spojené státy už mají za sebou několik podobných zkušeností, zejména období silných prachových bouří Dust Bowl v třicátých letech 20. století, které byly největší ekologickou katastrofu v dějinách Severní Ameriky. Tehdejší události nás nepřestávají fascinovat, popisují je knihy a vykreslují je filmy. Drsný příběh zoufalců hnaných prachovými bouřemi inspiroval Johna Steinbecka k napsání románu Hrozny hněvu, v němž líčí úděl lidí, které bychom mohli nazvat prvními klimatickými uprchlíky. Je to příběh lidské aktivity, která přírodu vyprovokovala k reakci.

Velké pláně jsou polopouštní oblast na východ od Skalnatých hor a na západ od řeky Mississippi. Nad velkými pustými prostorami se prohání vítr, často až zuřivý. Po staletí, snad i tisíciletí si příroda vystačila s tím, že na pláních rostla tráva, která nekompaktní svrchní vrstvu půdy držela pohromadě. Koncem 19. století však průkopníci, kteří vyrazili na Západ za příslibem úrodné půdy, začali prérii obdělávat a travou porostlé plochy proměnili v obilná pole. Farmáři vykáceli i stromy, které sloužily jako větrolamy, a půdu znovu a znovu orali, až veškerá tráva zmizela a zbyla jen tenká nezpevněná vrstva ornice pokrývající tvrdou spodní horninu.

Pak přišlo špatné počasí. Od roku 1930 zasáhly tento kraj čtyři vlny sucha. Se suchem přišly i nápory větru – zuřivá vichřice odnášela veškerou ornici silou, jakou dosud zažil jen málokdo, a bouře ženoucí prach do výše zatemnily celou oblohu. Do roku 1934 odnesly vichřice ornici z plochy o rozloze 40 milionů hektarů. Utrpení všech ještě zvyšovalo nebývalé horko – rok 1934 byl ve Spojených státech až do roku 1998 nejteplejší v historii měření. Tisíce lidí umíraly a miliony prchaly pryč. Farmáři, kteří zůstali, se propadli do bídy trvající desetiletí.

Podobným způsobem pokoušíme osud den co den. Klimatická změna představuje rozsáhlé téma, které si zaslouží vlastní knihy a vlastní varování. Zde si ale vystačíme s konstatováním, že jsme právě svědky vlivu této změny na téměř všechny složky životního prostředí. Zvětšuje se část světa, kde panuje tropické klima, což vytváří ještě příznivější podmínky pro šíření infekcí. Stále větší rozloha zemědělské půdy se také mění v poušť – podle odhadu OSN je to každou minutu 23 hektarů. V roce 2010 to Luc Gnacadja, který stojí v čele boje OSN proti odlesňování, označil za „největší environmentální výzvu naší doby“ a varoval, že „mezi námi a naším vyhynutím leží pouhých 20 centimetrů svrchní vrstvy půdy“. Osmatřiceti procentům zemského povrchu hrozí, že se promění v poušť, přičemž část této plochy ohrožuje víc než klimatická změna čerpání příliš velkého množství spodní vody – tedy něco, čemu lze snáze zabránit. Jedním z klíčových světových vodních zdrojů je zvodeň (voda akumulovaná v hornině) Ogallala, která se rozkládá pod polopouštními oblastmi Jižní Dakoty, Nebrasky, Kansasu, Oklahomy a Texasu a která poskytuje zhruba třetinu spodních vod zavlažujících americké farmy. Zdánlivě bezedná studna je ve skutečnosti vyprazdňována agrobyznysem tak rychle, že hrozí, že za necelých padesát let se smrskne o 70 procent. Pokud tato podzemní zvodeň vyschne, bude muset nepřetržitě pršet 6 tisíc let, aby se znovu naplnila.

Můžete namítnout, že to není nic nového. Lidé ovlivňují přírodní procesy od chvíle, kdy se naučili rozdělávat oheň. Změny nabraly na rychlosti poté, co jsme vynalezli kolo, pluh, a nejvýrazněji pak od zkonstruování parního stroje. Na intenzitě však získaly zejména během 20. století, a především v jeho posledních desetiletích. Počet obyvatel naší planety stoupl od roku 1900 pětkrát, průměrná doba dožití se zdvojnásobila. Nárůst doby dožití přesáhl „míru, kterou by mohl způsobit přírodní výběr“, jak konstatoval biolog Joshua Lederberg, který už ve 33 letech získal Nobelovu cenu za práci v oboru genetiky bakterií. Ve skvělém a naléhavém projevu na virologické konferenci konané v roce 1989 ve Washingtonu, D. C., prohlásil, že jsme svou biologickou trajektorii proměnili do takové míry, že „dnešní člověk už je uměle vytvořený živočišný druh“.

Lederberg označil setrvalý hospodářský a vědecký pokrok lidstva za „největší ohrožení pro všechny ostatní rostlinné a živočišné druhy, které vytlačujeme v rámci dobývání našeho Lebensraumu“. „Až na několik drobných škůdců tu jednoznačně dominuje homo sapiens,“ pokračoval a zdůraznil, že máme jediného opravdového konkurenta – viry, které by nad námi nakonec mohly zvítězit. „Značná část lidí není ochotna se jen tak smířit s faktem, že příroda není dobrotivá; přinejmenším nemá žádný zvláštní důvod podporovat zájmy člověka oproti zájmům jiných druhů.“ Následně Lederberg přítomným připomněl osud, který postihl v padesátých letech 20. století australské králíky cíleně vystavené virům myxomatózy, jež měly regulovat jejich přemnožení. Králíci si nakonec stádní imunitu vyvinuli, předtím však virus v první vlně onemocnění zahubil víc než 99 procent z těch, kteří se nakazili. Projev uzavřel chmurným obrázkem: „Pochybuji …, že by lidské společenství přežilo, kdyby nás někde na pláži zbylo jen několik procent. Dokázali by lidé existovat na nějaké vyšší kulturní úrovni než oni králíci? A pokud by jich zbylo jen málo, dokázali by úspěšně konkurovat třeba klokanům?“

Pokud ještě nejste dost znepokojeni, mějte na paměti, že jsme dosud zvažovali pouze nebezpečí způsobená reakcí přírody na činnost člověka, od pandemií po globální oteplování. Mohou však lidé užít nemoc jako zbraň? Několik příkladů už z historie známe. Australský filozof Toby Ord v knize The Precipice (Nad propastí) zmiňuje, že už v roce 1320 př. n. l. hnali v Malé Asii ovce nakažené tularemií z jednoho království do druhého. V moderní době měl důmyslný program vývoje biologických zbraní Sovětský svaz; když program vrcholil, podílelo se na něm 9 tisíc vědců, kteří dokázali udělat zbraně z čehokoli od neštovic po antrax. Biologie i technologie dnes pokročily natolik, že k výrobě smrtících patogenů stačí jen malá počáteční investice a několik zkušených vědců.

Bioteror považuju odjakživa za nejvýznamnější nebezpečí, kterému čelíme a o kterém se dostatečně nediskutuje. Po 11. září 2001 věnovaly Spojené státy spoustu energie na to, aby zabránily dalšímu šíření jaderných zbraní. Do války s Irákem šly zejména proto, aby zastavily jeho údajný jaderný program, a ze stejného důvodu hrozily válkou Íránu a Severní Koreji. Úsilí bránit šíření jaderných zbraní je i nadále v popředí americké agendy a jejich kontrola je ošetřena řadou mezinárodních dohod. Zkonstruovat jadernou zbraň je však dost obtížné, a navíc je možné tyto zbraně relativně snadno detekovat. Vývoj biologických zbraní je mnohem snazší – lze je vyrábět levně a tajně v malých laboratořích s nepatrným rozpočtem. Jejich účinek je větší, než si dokážeme představit: počet obětí umělých patogenů může jít snadno do milionů, dokonce může být i vyšší. A přece tomuto nebezpečí věnujeme jen malou pozornost. Hlavní mezinárodní opatření, jež má jejich výrobě a šíření bránit, Úmluva o zákazu biologických zbraní, je ve všem zastaralé. Jak konstatuje Toby Ort, „tento globální pakt na obranu lidstva má jen čtyři zaměstnance a nižší rozpočet než průměrný McDonald’s“.

Náš odolný svět

Výčet nebezpečí ohrožujících lidstvo je dost deprimující. Navíc vzhledem k nestabilní povaze dnešního mezinárodního systému není těžké podlehnout dojmu, že náš svět je strašlivě křehký. Není. Lidské dějiny můžeme číst i jiným způsobem, s respektem k tomu, jak odolní jsme a jak závratným tempem jsme prošli neobyčejnými změnami. Máme za sebou doby ledové i morové rány, světové války i revoluce, a přece pořád přežíváme a pořád se nám daří. Joshua Lederberg ve svém nobelovském projevu ocenil, že příroda obvykle upřednostňuje rovnováhu, v níž přežívá virus i se svým hostitelem – koneckonců když člověk zemře, umírá i parazit. Jako jedinci i jako společnost jsme úžasně inovativní a důvtipní. Celá naše planeta je ohromujícím způsobem houževnatá. Musíme si však uvědomit, že podstupujeme stále větší rizika, a jednat tak, abychom je mírnili. Rozvoj moderního lidstva probíhá v měřítku, které – stejně jako rychlost, s níž se odehrává – nemá obdoby. Globální systém, v němž žijeme, je otevřený a dynamický, a to znamená, že je v něm jen málo nárazníkových zón. Přináší to velké výhody, ale také velkou zranitelnost. Musíme se připravit na to, že nestabilita se bude stále zvyšovat – hned teď.

Nejsme odsouzeni k záhubě. Smyslem zvonění na poplach je probudit lidi, aby něco dělali. Je však otázkou, co mají dělat. Někteří na levici i na pravici chtějí, aby země přestaly hospodářsky růst a před otevřeným světem se uzavřely. Můžeme však říct nejchudším miliardám obyvatel světa, že nemají šanci uniknout bídě? Máme se uzavřít před vnějším světem a stabilitu hledat v národních pevnostech? Pokoušet se zpomalit technologický pokrok nebo globální pohyb zboží a služeb? I kdybychom se něco z toho snažili udělat, stejně bychom tyto mohutné síly spoutat nedokázali. Nemůžeme přesvědčit miliardy lidí, aby přestaly usilovat o zvýšení své životní úrovně. Nemůžeme lidem bránit, aby se mezi sebou stýkali. Nedokážeme zastavit technologické inovace. Můžeme si víc uvědomovat rizika, jimž čelíme, připravovat se na nebezpečí, vybavit své společnosti co největší odolností. Aby dokázaly šoky a prudké reakce nejen vstřebávat, ale také se z nich poučit. Nassim Nicholas Taleb soudí, že bychom měli budovat antifragilní systémy, které jsou víc než jen pevné a odolné. Chaos a krize by takové systémy totiž měly posilovat.

Víme, co máme dělat. Po katastrofě způsobené prachovými bouřemi, jako byla Dust Bowl, vědci rychle pochopili, co se přihodilo. Administrativa prezidenta Franklina D. Roosevelta nechala natočit krátký film Pluh, který zničil pláně, v němž lidem situaci vysvětlila. Vládní agentury učily zemědělce, jak předcházet erozi půdy. Farmáři začali dostávat masivní vládní podporu, byla založena Služba pro ochranu půdy a z téměř 50 milionů hektarů plochy porostlé trávou se stala chráněná území. Za uplynulé tři čtvrtiny století se navzdory všem výkyvům počasí žádná katastrofa podobná Dust Bowl neodehrála.

„Vzplanutí epidemie se vyhnout nedá, pandemii však ano,“ říká Larry Brilliant, lékař, který se před 45 lety podílel na vymýcení neštovic. Míní tím, že i když nejspíš nedokážeme změnit přírodní podmínky, jež vedou k propuknutí nemocí, dokážeme – pokud jsme připraveni, včas reagujeme a podnikáme rozumná opatření – průběh epidemie rychle zvládnout. Na vymýcení neštovic se ve skutečnosti věda podílela jen zčásti – mnohem víc šlo o výjimečně dobrou spolupráci soupeřících supervelmocí a impozantní způsob jejich vymýcení po celém světě. Podobně se dnes odehrává klimatická změna a my ji zcela zastavit nedokážeme. Můžeme však zmírnit její rozsah a s využitím účinných a inteligentních postupů odvrátit její nejškodlivější následky. Zadarmo to nebude. Zodpovědnou reakci by představovalo zavedení a uplatňování uhlíkové daně, která by trhu signalizovala, jaké budou náklady, a zároveň zvýšení daňových příjmů potřebných k financování nových technologií a přizpůsobování se planetě, jež už prošla proměnou. Pokud jde o hospodářský rozvoj, můžeme k němu přistupovat stovkami nejrůznějších cest, zachovat tradiční složky, jako je růst, otevřenost a inovace, a zároveň klást důraz na nové prvky, jako je bezpečnost, pružnost a antifragilita. Můžeme uzavřít řadu vyvažujících kompromisů, zříci se výkonnosti a části společenské a ekonomické dynamiky, vydávat víc peněz na to, aby se naše společnosti na krize lépe připravily. Cena za prevenci a přípravu bude nepatrná ve srovnání s hospodářskými ztrátami, které by následovaly, pokud by nás krize zastihla nepřipravené. Ještě podstatnější je, že zvyšování odolnosti přináší stabilitu ze všech nejdůležitější, totiž stabilitu emoční. Lidé nebudou otevřenost a dlouhotrvající změnu vítat, pokud se budou neustále obávat, že je příští pohroma smete.

Jak ale předejít další pandemii? I v tomto případě bude nutné vyvážit dynamiku bezpečností. Velké pozornosti se dostalo „mokrým trhům“, kde se zvířata zabíjejí i prodávají, jenže ty nelze jednoduše uzavřít. V mnoha zemích, zejména v Africe a v Asii, jsou pro lidi, kteří nevlastní chladničky, zdrojem čerstvých potravin. (V Číně se na nich prodá 73 procent čerstvé zeleniny a masa.) Tyto trhy by však měly být lépe regulovány a budou představovat menší riziko, když se na nich přestanou prodávat divoká zvířata jako netopýři, cibetky a luskouni. Podobně exotický obchod musí být postaven mimo zákon. Stejně nemožné je zabránit lidem, aby jedli maso, podpora zdravější stravy – s menším podílem masa – by však lidem i planetě prospěla. Také zemědělskou velkovýrobu lze restrukturalizovat takovým způsobem, aby byla bezpečnější a méně krutá ke zvířatům. Nejdůležitější je však vybudovat ve všech zemích robustní zdravotnické systémy, které budou vzájemně komunikovat, vyměňovat si zkušenosti a spolupracovat. Globálně útočící nemoci nemůžeme porazit lokálními opatřeními.

Lidé rozvíjejí svá společenství mimořádně rychlým tempem a stejně rychle rozšiřují sféry své působnosti. Jako kdybychom si zkonstruovali to nejrychlejší závodní auto, jaké si dovedeme představit, a hnali se v něm neznámým a nijak neoznačeným terénem. Nikdy jsme si nelámali hlavu s tím, abychom ho vybavili airbagy. Nepořídili jsme si pojištění ani jsme si nezapnuli bezpečnostní pásy. Nohu nesundáváme z plynu, motor se přehřívá, občas dokonce něco vzplane. Sem tam do něčeho narazíme a pokaždé je ta rána větší. Hořící motor tedy uhasíme, doladíme zavěšení kol, opravíme karoserii a rozhodneme se řídit lépe. Ale závodíme dál, opět jedeme rychleji a rychleji, znovu do neznámého a ještě drsnějšího terénu. Je to všechno hodně riskantní. Máme nejvyšší čas instalovat do auta airbagy a koupit si pojištění. A především, připoutat se.

* Právě z tohoto důvodu jsou netopýři jakožto zásobárny virů (včetně nejrůznějších koronavirů) předmětem výzkumu v zařízeních, jako je Virologický institut ve Wu-chanu. Někteří lidé soudí, že nový koronavirus unikl právě z této laboratoře. Tvrzení nebylo dosud ničím potvrzeno, avšak měli bychom mít na paměti, že v takovýchto zařízeních i přes dodržování těch nejpřísnějších bezpečnostních pravidel normy BSL-4 už v minulosti k únikům došlo; například v roce 2007 unikly z laboratoře ve Velké Británii viry způsobující kulhavku a slintavku.

LEKCE DRUHÁ

Ne velikost vlády, ale kvalita
vládnutí je to, oč tu běží

V říjnu 2019, jen o několik měsíců dřív, než nový koronavirus zachvátil svět, zveřejnila Univerzita Johnse Hopkinse svůj první globální Index zdravotního zabezpečení, souhrnnou studii toho, jak jsou jednotlivé země připraveny zvládnout epidemii nebo pandemii. Spojené státy byly na prvním místě celkového hodnocení a jako první se umístily i ve čtyřech ze šesti kategorií – v prevenci, včasném odhalení nákazy a jejím ohlášení, dostatečnosti a robustnosti zdravotnického systému a dodržování mezinárodních pravidel. Znělo to reálně. V Americe přece působí většina nejlepších farmakologických společností světa, výzkumných univerzit, laboratoří a zdravotních ústavů. V březnu 2020 však všechny tyto přednosti náhle vypadaly jako nějaký krutý vtip. Do země vtrhl covid-19, hnal se Spojenými státy a federální vláda reagovala zpožděně, slabě a chybně. V zemi žije méně než 5 procent světové populace, v červenci 2020 se však obyvatelé USA podíleli celými 25 procenty na souhrnném počtu lidí, kteří na celém světě prokazatelně zemřeli v souvislosti s covidem. V přepočtu na obyvatele byl počet úmrtí ve Spojených státech desetkrát vyšší než v Evropě. Má tohle být nová podoba americké výjimečnosti?

Bylo by snadné hodit vinu jen na prezidenta Trumpa, třebaže značný díl viny na něm leží: když se pandemie blížila, podceňoval ji, když propukla, zůstal nečinný a pravidla, která stanovili jeho vědečtí poradci, neustále zpochybňoval. Nedokázal koordinovat součinnost federálních agentur s padesáti unijními státy. Jenže v tomhle příběhu je víc aktérů než jen neschopný Bílý dům. Chybných kroků se dopouštěla celá vláda. Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí pochybilo, když rozeslalo vadné testovací soupravy a zpočátku veřejnost odrazovalo od nošení roušek. Úřad pro kontrolu potravin a léčiv (FDA) otálel s povolením pro soukromé laboratoře, které by pomohly státu překonat výpadky v testování. Ministerstvo zdravotnictví nedokázalo spustit systém hromadného testování. Řada zemí od Německa přes Jižní Koreu až po Nový Zéland měla poté, co vyšly z lockdownu, vybudovaný robustní systém testování a trasování. O Spojených státech to však neplatí.

Teoreticky je Amerika obdivuhodně silná. Je to nejbohatší země světa a může se chlubit vědeckým a technickým zázemím, jaké nikdo jiný nemá. Jejími agenturami veřejného zdraví, jako je například Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí, se inspiroval celý svět, včetně Číny. Léta převahy však vedla k sebeuspokojení. Washington tyto agentury dlouhé roky zavaloval povinnostmi a sešněrovával je pravidly, zároveň jim však krátil rozpočet, což je recept, jak jim znemožnit fungování. Koordinace tak rozsáhlé a spletité federální vlády, jakou mají Spojené státy, představuje pro každý management mimořádně obtížnou výzvu. Přidejme k tomu ještě fakt, že Trumpova administrativa nepokrytě označovala většinu vládních úřadů za nepřátelské, za deep state, utajeně fungující stát ve státě, který je třeba rozbít. Výsledkem bylo selhání na celé čáře.

Role Ameriky coby hráče, který určuje globální agendu, často jen maskuje její slabost. Američané a jejich instituce stanovují standardy, podle nichž hodnotí zbytek světa – jako to udělali na Univerzitě Johnse Hopkinse s globálním zdravím. Tato situace někdy nevyhnutelně nadržuje domácímu týmu. Zdá se, že Američané volí parametry, které ukazují sílu jejich systému, a ty, které odhalují jeho slabiny, bagatelizují. Například před vypuknutím pandemie se obyvatelé Spojených států mohli ukolébávat obrovskou výzkumnou kapacitou země, kolosálními sumami, které na zdravotnictví vydávají, a přehlížet plýtvání, složitost systému a obrovské nerovnosti, které ho charakterizují. Ať už je důvod jakýkoli, jen málokdo si uvědomoval, jak zranitelné Spojené státy jsou. Když covid-19 udeřil, americký zdravotnický systém se za této mimořádné situace zhroutil. Měsíc poté, co Trump v boji s virem vyhlásil téměř válečnou mobilizaci, byl systém testování v naprostém rozvratu, používaly se desítky testů nejrůznější kvality, mohl si je nechat udělat, kdo se k nim dostal, a na výsledky se čekalo nekonečně dlouho. (Výmluvné je i to, že na seznamu Univerzity Johnse Hopkinse skončila na druhém místě Velká Británie, tedy další země s vynikající medicínou na nejvyšší úrovni, která rovněž rozhoduje o globální agendě. A stejně jako Amerika i Velká Británie si v boji s pandemií vedla mizerně, počet mrtvých na sto tisíc obyvatel patřil k nejvyšším na světě.)

Zpočátku byl americký neúspěch srovnáván s úspěchem Číny, to vše v rámci širšího narativu o zahnívající demokracii a nástupu čínského modelu kapitalismu. Přestože byla Čína první zemí, která se s virem střetla, zdálo se, že nemoc dostala s ohromující rychlostí pod kontrolu. Bylo to proto, že se její silná a technokratická vláda nezatěžovala žádnými demokratickými zábranami? Čínská vláda v jednu chvíli uvalila lockdown na většinu země, téměř zastavila veškeré hospodářství včetně dopravy a 750 milionů lidí v podstatě zavřela do karantény. Gigantická státní stavební společnost postavila během dvou týdnů dvě nové nemocnice. Nemocní byli izolováni, odděleni od rodin a s využitím techniky a detektivní práce byli trasováni všichni, kdo s nimi přišli do styku.

Během času se však ukázalo, že prvotní reakce na covid-19 Čína zpackala. Místní úřady v Chu-peji a ve Wu-chanu první nápor viru bagatelizovaly a lékaře, kteří se pokusili před nebezpečím varovat, umlčely. Jeden z whistleblowerů, lékař Li Wen-liang, skončil ve vězení a smutným řízením osudu na covid sám zemřel. Výše postavení činovníci v Pekingu udržovali Světovou zdravotnickou organizaci i zbytek světa v nevědomosti a zveřejnění životně důležitých informací o viru zdržovali. Vláda a komunistická strana vedená prezidentem Si Ťin-pchingem ještě zpřísnily dohled nad politickým systémem, ekonomikou i společností – v takové atmosféře se místní funkcionáři o to víc báli podávat nadřízeným špatné zprávy. Měsíce poté, co pandemie vypukla, Peking vytrvale odmítal mezinárodní žádosti o informace, a zašel dokonce tak daleko, že omezil publikování vědeckých článků o covidu-19.

Tohle všechno je čínskému politickému systému vlastní. Autoritářské režimy – vždy a všude – chtějí mít veškeré informace pevně pod kontrolou. Stojí na tom jejich moc. V ohlédnutí za epidemiemi, které ve světě proběhly od roku 1960, konstatoval časopis The Economist, že diktatury často špatně zvládají jejich počátek. Obecně platí, že si s epidemiemi poradily lépe demokracie. Ve srovnání s autokraciemi, které byly na zhruba stejné příjmové úrovni, měly posléze významně nižší míru úmrtnosti. Podobně konstatoval laureát Nobelovy ceny za ekonomii Amartya Sen, že i hladomor dokážou demokracie zvládat lépe než diktatury – klíčovým faktorem jejich úspěchu je svobodné šíření informací a tlak na volené funkcionáře, který z toho plyne. Není rovněž zcela jasné, zda čínská vláda tvrdé ruky s totálními lockdowny a uzavíráním všeho je jedinou cestou k úspěchu. Jiné země si s nemocí účinně poradily s použitím méně drastických metod.

Pokud jde o Ameriku, v krizi si s některými záležitostmi poradila špatně, s jinými dobře. Epidemii zpočátku zanedbala, špatně ji zvládala a dopustila prudké šíření nemoci, potom ale zasáhla a hospodářské dopady pandemie zmírnila nebývale velkorysou podporou. Přes stranicky nejvyhraněnější klima od dob občanské války Jihu proti Severu dokázaly administrativa a Kongres spojit síly a uvolnit největší balík finanční podpory v amerických dějinách. Federální rezervní banka vzala na svá bedra podporu fakticky všech ekonomických opatření, a poskytla tak hospodářství pevnou půdu pod nohama. V červnu 2020 přijal Kongres zákony, které v kombinaci s intervencemi Federální rezervní banky uvolnily víc než šest bilionů dolarů – v celkovém objemu je to největší protipandemická intervence na světě a v přepočtu na obyvatele patří k největším (také Japonsko, Německo a několik dalších zemí zahájily programy dosahující bilionových sum). Na úrovni federálních států někteří starostové velkých měst a guvernéři zintenzivnili testování a rozšířili zdravotnická zařízení. Velké americké firmy pohotově změnily produkci a z automobilových výrobních linek se staly linky na výrobu plicních ventilátorů. Největší technologické firmy ze Silicon Valley zajistily životně důležité spojení lidem, kteří museli začít pracovat z domova. Americké farmaceutické a biotechnologické společnosti se pustily do vývoje léků a vakcín s takovou rychlostí, že to překvapilo i největší optimisty. Tohle není obraz země, která se neodvratně propadá dolů.

Své nejvášnivější kritiky Amerika vždycky zklame – a své obdivovatele také. Je to velká země, a hodně komplikovaná, takže v ní vždycky najdete, co chcete. Pandemie však odhalila trhliny, které se setrvale zvětšují. Nejlépe to už před několika desetiletími charakterizoval ekonom John Kenneth Galbraith, když napsal, že Amerika je definována „soukromou okázalostí a veřejnou špínou“. Spojené státy mají už dlouho úžasný soukromý sektor, avšak veřejné instituce za ním – až na několik výjimek, jako je například nezávislá a vysoce respektovaná Federální rezervní banka, která se financuje sama – pokulhávají. Washington dokáže problémy zasypat penězi, což často nakonec stačí, ale nezvládne řídit náročný program na úrovni federace, který by sloužil obecnému blahu. Sociální pojištění – spočívající hlavně ve vypisování šeků – funguje, zatímco ministerstvo pro záležitosti veteránů je byrokratická pohroma.

A někdy se může vymknout kontrole i to vypisování šeků. Za pomoc v době pandemie Washington utratil biliony dolarů, značná část z nich však skončila na účtech firem a bohatých lidí, protože jejich lobbisté dokázali podmínky podpory upravit tak, aby peníze putovaly jejich směrem. I zasílání šeků jednotlivým Američanům trvalo déle, než by mělo. Zdržely je byrokratické zádrhele, k nimž se na poslední chvíli přidal požadavek, že na každém musí být vytištěno jméno Donalda Trumpa. Koncem dubna čekalo na peníze nejméně 50 milionů Američanů, zatímco ministerstvu financí se podařilo rozeslat milion šeků lidem, kteří už zemřeli. Srovnejme to s Kanadou, kde byl zákon o pomoci jednoduchý a nezatížený byrokracií či politikou – peníze odcházely přímo na bankovní účty občanů už během prvních dvou týdnů krize. Podobně i Německo mělo od samého počátku program, jenž zaměstnancům, kteří dočasně přišli o práci, zaručoval 60 procent ušlé mzdy a těm, kteří měli děti, 67 procent. Firmy díky tomu nemusely masově propouštět. Velký podíl na úspěchu těchto opatření měla jejich rychlost a přiměřenost, protože šlo o to ulevit lidem, kterým hrozila finanční i psychická tíseň.

Neduhy vládních institucí jsou problémem Ameriky, nikoli demokracie. Řada demokratických zemí dokázala při pandemii zasahovat účinně, lépe než diktatury. V těchto zemích jsou u moci strany z nejrůznějších částí politického spektra. Nejrázněji pravděpodobně reagovaly levostředové vlády v Jižní Koreji, na Novém Zélandu a na Tchaj-wanu, ale o moc hůře si nevedly pravostředové koalice, které jsou u moci v Německu, v Rakousku nebo v Austrálii. Hodně rozvolněný přístup – který příliš nefungoval – zvolily země jako Brazílie nebo Mexiko, v nichž vládnou temperamentní populisté, ale také Švédsko, jehož lídři stojí nalevo od středu. Po staletí politika vycházela z dělicí čáry mezi levicí a pravicí. Levice se zasazovala o to, aby stát hrál v ekonomice větší roli. Pravice neochvějně hájila svobodný trh. Ve 20. století se zásadní politická debata týkala míry a role vládních zásahů do ekonomiky – tedy toho, jak moc se vládne. Zdá se však, že to, o co jde v této krizi, je kvalita vládnutí.

Podívejme se na země, které na pandemii zareagovaly rychle, zahájily rozsáhlé testování, trasovaly nakažené, zpomalovaly šíření nákazy, a to vše za omezeného lockdownu. Na čele tohoto seznamu se nacházejí Tchaj-wan, Jižní Korea, Hongkong a Singapur – což je obdivuhodné zejména proto, že do nich každoročně přijíždějí miliony Číňanů. Nejsou to země proslulé velkou rolí státu. Vládní výdaje činí jen relativně malé procento jejich ekonomiky. Na hongkongskou volnotržní ekonomiku poukazují američtí konzervativci už dlouho jako na svůj ideál a také Hongkong pravidelně vévodil indexu ekonomické svobody, který vydává americká The Heritage Foundation. Veřejné výdaje mají v jeho ekonomice překvapivě nízký podíl – pouhých 18 procent, což je ve srovnání s Francií jedna třetina. A přesto bylo v Hongkongu koncem července zaznamenáno jen 18 úmrtí na covid-19. Tchaj-wan s 23 miliony obyvatel měl v téže době 7 úmrtí. Na zdravotní péči vydává Tchaj-wan pouhých 6 procent HDP, což je třetina amerického podílu. Na druhé straně výjimečně dobře pandemii zvládly i Německo, Dánsko nebo Finsko, kde je stát podle všech měřítek velice silný. Totéž platí o Kanadě. Čili některé země, které koronavirus překonaly, se vyznačovaly rozsáhlou vládní mocí, jiné naopak charakterizuje malý stát. Co mají tedy společného? Kompetentní, dobře fungující stát, který má důvěru obyvatel – a kvalitní vládu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deset lekcí pro postpandemický svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.