Copyright © Emil Hruška, 2021

Photos © archiv autora, Emil Hruška, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0027-8 (print)

ISBN 978-80-278-1064-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1065-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1066-6 (pdf)

Obsah

Prolog

Tragédie v Jalovém Dvoře

Smrt zelinářky

Smrt nočního hlídače

Proces

Život jde dál (1)

Zánik Antona Weise

Život jde dál (2)

Epilog

Prameny a literatura

Prolog

Mohl se ten prapodivný, v mnoha ohledech absurdní, ponurý a košatý příběh odehrát kdekoliv? Příběh tak ojedinělý a fatální, několik let se táhnoucí a stále více natékající, až do svého prasknutí?

Příběh, který sám sebe zanesl do análů české kriminalistiky, ačkoli ji vůbec neproslavil, ba naopak? Příběh; o jediném případu totiž nemůže být řeči.

Mohl se tedy tento příběh odvinout někde jinde?

Asi ne. Zřejmě nikoliv, protože specifické kulisy existující při jeho vzniku a formování, a jimi vykreslené souvislosti, hrály důležitou roli. Ačkoliv…

A nutno upozornit: Tento příběh je bohužel pravdivý.

Da capo al fine.

Napsat, že to je, nebo spíše byl drsný kraj?

Jistě, pravda, ano, ale přece jen… je to klišé.

Jen povrch bývá dle úzu drsný, leč zpravidla ne tak už nitro, uložené pod jeho krustou. Však je-li také ono, skrývající stavení, stájná zvířata, ale především lidi, drsným? Drsným tak, že nelze přes ně jen tak přejet holou rukou?

Měj se v takovém kraji na pozoru, každý, i ty sám!

A právě takovým byl kraj, jenž kdysi sám od sebe postavil ony kulisy našemu vyprávění.

Kraj sahající od historicky neurotického výběžku nazvaného Ašským přes chebskou kotlinu do Českého lesa.

Tragédie v Jalovém Dvoře

Čarovný večer jde, zločincův kamarád:

ten pomahačův krok jak vlčích tlapek chvat;

zavírá za sebou jak v sále potemnělém,

netečný člověk má teď choutky dravých šelem.

Charles Baudelaire, Květy zla

Píše se rok 1928.

Měsíc a kousek toho roku uplynul, únor je studený a plný sněhu a ledu. A větru. Nejsme daleko od Mariánských Lázní, nějakých deset kilometrů jihozápadně. Broumov. Německy v těch dobách Promenhof; ves, mající v půli třicátých let 20. století ani ne 750 duší. Žijí tady hlavně lidé chudí, do úmoru především v lese pracující, tvrdí a drsní. Poctiví i zlí. Poctivých byla asi většina; o to více však prováděli své rejdy ti zlí. Nebo spíše suroví a bezcitní. Narodili se tak a v jejich růstu z toho nebylo úniku. Učený člověk by to možná nazval pojmem determinace prostředím.

***

Fičí to, fičí. Kroky křupou ve sněhu. Podsaditý rozložitý muž, může mít tak metr sedmdesát, urostlé silné postavy, se prodírá sněhem, na nohou těžké kotníkové boty s gumovou podrážkou značky Baťa, pod kalhotami spodky a možná ještě noviny. Jako tepelnou izolaci. Slovu izolace ten muž možná nerozumí, ale už po léta ví, k čemu jsou ty staré papíry dobré. Hlavu mu před zimou chrání hrubá placatá čepice s postranicemi přes uši. Krátký zimní kabát je tmavý, stejně jako kalhoty. Zatím muži nevidíme do obličeje, ale kdybychom viděli, spatřili bychom zarudlý obličej venkovana s výrazným světlým knírem.

Zima, scheisse…

Muž jde a jde, noha pravidelně nohu míjí, sníh křupe.

Vidíme jej zezadu. Schýlená temná postava, ruce v kapsách. Jde z Chodové Plané, tehdy Kuttenplan, kde předchozího dne, bylo to 6. února 1928, vystoupil z osobního vlaku od Chebu. Vydal se sem za posledních pár korun krást. Přinejhorším žebrat. Zná dobře tento kraj, Mariánské Lázně, Neudorf, Hinterkotten, Promenhof; české úřady mají pro tyto obce jména Třebeň, Zadní Chodov a Broumov, ale to onoho muže nezajímá. Jde za „výdělkem“ a je mu jedno, kde k němu přijde. Dostat se tak někde oknem do domu, vlézt někam na půdu, do stodoly, sebrat nejlépe peníze, ale i šatstvo, potraviny; dobře by se prodala třeba taková zachovalá peřina. Ale nedařilo se. Ani žebrota v Mariánkách nic nevynesla.

Hladový přespal za Neudorfem ve stohu slámy. Kdybychom při tomto pohledu měli nejen optické vjemy, zjistili bychom, že ten muž jaksi… Poněkud páchne. Jakousi zatuchlinou… špínou, potem a bůhví čím ještě. Česnekem? Tabákem? Je to tulák bez domova?

Ano i ne.

Teď kráčí přes Zadní Chodov do Broumova.

Je nad ránem 7. února a nikde člověka. To je dobře.

Důvěrně zná tu vlnitou cestu do zalesněných vrchů, po které šel od svého dětství snad tisíckrát. Obloha temní, těžká nízká oblaka věští další sněhovou nadílku; že špičky vzrostlých smrků je propíchnou jako duchnu a vločky jako peří zasypou kraj…

Vane protivný vítr od západu.

Kroky křupou ve sněhu, ztěžka z něj vytáhnout nohy, není-li na trase prošlápnutá nebo projetá stezka.

A v hlavě pod hrubou soukennou čepicí „náš“ muž stále zahřívá onu prostou myšlenku, která jej vyslala do rodného hnízda krást. Dál jeho myšlení už cestu nezná. Chce se najíst, vypít něco teplého, ale hlavně, hlavně přijít k nějakým penězům, se kterými by se mohl vrátit ke své milé.

Přenocuje podruhé jako obvykle zavrtán někde do stohu?

To ještě neví.

Záleží na tom, jak to dopadne po příchodu do osady ležící na kraji lesa asi kilometr jižně nad Broumovem. Ta osada se jmenuje Jalový Dvůr, německy Galtenstallung.

***

Lexikon: Galtenstallung, česky Jalový Dvůr: Dvůr, určený původně pro ustájení jalových krav, rozšířený postupně na osadu, vznikl kolem roku 1760. Ve 30. letech zde bylo 19 domů a žilo tady 78 stálých obyvatel, hlavně domkářů, živících se prací v lese a na svých malých hospodářstvích.

***

V Jalovém Dvoře bydlí starší bratr tohoto muže, kterého vidíme proti bílým pláním jako pohybující se temný obrácený vykřičník. Jeho bratr má rodinu a malé děti, je chudý, k němu si pro peníze nejde, vůbec za ním nechce jít, ale kdyby bylo třeba, jako krajní možnost, může snad u něj na podlaze přespat a trochu se najíst.

V těžkopádné chodcově mysli klíčí z prosté myšlenky přece jen konkrétní plán. Spíše jen nápad. V Jalovém Dvoře, ačkoliv je to malé hnízdo, je obecná škola, v níž jediná učitelka v jedné místnosti učí děcka od šesti do patnácti let. Ty nejstarší děti proto, že jsou velmi tupé a nezvládají přechod na větší a lepší školu v blízkém Broumově. Muž, kterého pozorujeme, se v té obecné škole kdysi, v době před první světovou válkou a během ní, naučil číst, psát a trochu počítat. Nebyl vyloženě hloupý, po vychození obecné školy jej vzali do učení za kuchaře v jednom mariánskolázeňském hotelu. To, že se řemeslu nevyučil, nebylo jeho vinou, stály za tím tragické důsledky Velké války. Měl to těžké, celá jeho rodina to měla těžké a ta válka vše ještě fatálně ztížila; matku od útlého dětství neměl a otec ve válce padl. Vyrůstal tedy v nouzi u prarodičů.

Škola v Jalovém Dvoře

Někdejší kuchtík a dnes pomocný dělník bez práce ví, že v jalovodvorské škole bydlí mladá učitelka. Sama. Je svobodná, je hezká a lidmi včetně dětí oblíbená. Do tohoto bohem zapomenutého a drsného lesního zákoutí při bavorské hranici přišla z Prahy. Na doporučení své tety, ale o své vůli. Léčit si zde na čistém podhorském vzduchu a v německém prostředí své chabrus plíce. Ve škole vyučuje jen ona, nikdo jiný. K personálu však možno připočítat paní Eheimovou, uklízečku a posluhovačku.

Ta hezká Pražačka-učitelka, kterou párkrát zahlédl, když byl u svého bratra, musí mít přece peníze. Když žije sama a tak skromně, jak slyšel.

Ty peníze chce.

Musí je mít!

Kdyby se vrátil bez peněz, jeho svárlivá družka, na které je závislý psychicky, ale hlavně sexuálně (je to jeho první a do budoucna jediná žena, jíž před dvěma roky až bláznivě podlehl a kvůli které je schopen provést vlastně cokoliv), by mu udělala scénu, kterou už z minulosti znal, kdy hlavní její zbraní byla výhrůžka, že jej opustí. Navždy!

Táhni, nemrcouchu!

Třeba to půjde hladce?

V té škole se přece vyzná. Navštěvoval ji pět let.

Nikdo „našeho“ muže při jeho chůzi z Chodové Plané do Broumova a odtud do Jalového Dvora kupodivu neviděl. Kupodivu! Podívejme se na mapu, je to přece jen kus cesty!

Nikdo jej neviděl ani v Jalovém Dvoře samotném.

Škola v Jalovém Dvoře

Je opatrný, zkušený. Vychytralý. Těžký život jej vyučil.

Léta žije na hranici a za hranicí zákona.

Zvykl si. Je to boj o přežití, který on vnímá jako normální, běžný.

Je tma. Krčí se v křoví u plotu školní zahrady.

Konečně spatří na rozhraní tmy a světla, je před sedmou ráno, uklízečku Annu Eheimovou, dobře ji zná a ona jej, nesmí se stát, že by ho spatřila.

Podaří se.

Eheimová vejde zadním vchodem do školy a nechá za sebou odemknuto. Vzápětí se přes plot přeleje rozložitý černý stín, potichu otevře dveře, vejde do školy a schová se ve sklepě. Sklep je oproti krajině, kterou hodiny kráčel, teplý, vlídný jako pohlazení. Muž si sedne na jakousi bednu a opřen o zeď hned usne. Má toho dost. Spánek poráží hlad.

Venku sněží, a to je pro něj výhra.

Nikdo o něm neví.

Po chvíli se sesune z bedny na zem.

Tvrdě spí a spí…

***

Probudí jej dětské hlasy shora.

Škola žije jako krabice čertíků, právě je přestávka. Děcka křičí, perou se, lomozí a střídají se u suchého záchodu, jehož vchod je umně včleněn do nitra školní budovy.

Muž zpozorní a vstane. Naslouchá.

Je snad něco ve sklepě, co by učitelka mohla hledat? Těžko říct. Je tma, v tom vlhkém teple, kde vlastně nic užitečného není.

Asi ne…

Snad ne.

Když učitelka s dětmi opustila školu o polední přestávce, muž obezřetně vyšel ze sklepa a vystoupal na půdu.

Tady u komína bude konečně dost teplo. Taky že ano. Tiskne se ke komínu jako k své milence a konečně vychutnává to pravé teplo.

Z vikýře padá na půdu denní, ještě churavé světlo.

Něco k snědku? Tady?

Ne. Jen staré noviny, rozbitá školní lavice, na které asi učitelka suší třešňové listí. Na čaj. Na léčivé thé kvůli svému zdraví. Nějaké polámané dřevo…

Sahá po novinách, utrhne kus, nacpe listím a nasliní. Primitivní cigaretu olízne oheň ze sirky a muž-vetřelec kouří. Aspoň to, na lepší už dlouho nemá.

Jedna, druhá, třetí „třešňová“ cigareta vtažená do plic.

Nedopalky zašlapává bytelnou „baťovkou“, která má gumovou podrážku.

Čeká.

Je zkušený. Nesmí se nic uspěchat. Ani při obyčejných krádežích, kterých má za sebou habaděj.

Vražda

Je po obědě, děti a učitelka jsou zpátky ve škole. Kdyby tak tušily…

Kolem čtvrté hodiny odpolední učitelka řekne natěšeným dětem, že konečně půjdou sáňkovat. Škola je rychle opět prázdná. Až na jednoho člověka. Ten sejde z půdy a snaží se otevřít dveře do učitelčiny kuchyně. Jsou zamčené. Jde zpátky na půdu, hledá nějaké náčiní. Získá opracovaný dřevěný hranol, snad nohu od stolu, a kus drátu, z kterého si zhotoví jakýsi jednoduchý paklíč. Ale dveře stále odolávají a on nechce dělat hluk, neví, není-li někdo v blízkosti školy. Je to ale pech! Všimne si, že ze zámku spíže, nacházející se vedle kuchyně, trčí klíč. Zatím aspoň to. Zásoby ve spíži skoro žádné, ale marmeláda a chleba k utišení hladu zatím stačí. Kus chleba si dává do kapsy. Na potom.

Bez peněz nemůže ze školy odejít.

Já ji teda zabiju, rozhodne se.

Život učitelky Marie Fritscheové tak bude ještě trvat necelé tři hodiny.

***

Veselého sáňkování se účastní i poněkud odrostlý žák, čtrnáctiletý Franz Josef Schmid, chlapec to pitomý a prolhaný, leč syn místního „školního dozorce“. Schmid se věnuje radovánkám na sněhu i poté, co slečna Fritscheová školní sáňkování ukončí. Pamatujme si tohoto hocha. Jakkoli je to v podstatě blb, podaří se mu zvláštní shodou okolností v dalších měsících a letech fatálně ovlivnit životy jiných. Ale teď si tento výrostek užívá spolu s menšími dětmi sáňkování a občas přitom hýká blahem.

***

Už je tma.

Muž s dřevěným hranolem v ruce trpělivě čeká na učitelku. Sedí na schodech vedoucích na půdu, kryt nízkou zídkou. Vypadá to, jako kdyby na mysliveckém posedu čekal lovec na kořist.

Učitelka jde po sáňkování na večeři do blízké hospody Lustiger Wenzel, Veselý Václav, patřící Antonu Wilflingovi. Před odchodem z hospody si ještě kupuje láhev citronové šťávy. Platí velkou bankovkou, hostinská jí vrací na 500 korun a všimne si, že učitelka má v peněžence asi osm stovek. Hodně peněz, v té době.

Marie Fritscheová vstoupí do školy zadními dveřmi. Tedy těmi, jimiž se muž na ni číhající dostal ráno do školy. Odmyká dveře kuchyně a vchází dovnitř. Rozsvítí petrolejku. Pak jde do učebny, kde dovře pootevřené okno. Svítí si baterkou. Zavře dveře učebny a jde chodbou k hlavním dveřím, asi se chce přesvědčit, že jsou zamčeny. Posvítí na ně. Muž nad ní se pohne, učitelka cosi zaslechne a namíří světlo z baterky na půdní schody. Scéna ne jako z hororu, ale hororová. Teď a tady! Uvidí nějakého robustního chlapa v tmavém; v okamžiku, kdy ji posedne hrůza, chlap se na ni vrhne a mlátí ji tím kusem dřeva do hlavy. Rány jsou silné, jedna, druhá… čtvrtá. Marie Fritscheová klesne v bezvědomí na zem. Dlažbu pod její hlavou zalévá krev.

Zvíře v lidském futrálu odhodí klacek a jde do kuchyně.

Ve světle petrolejky hledá v kredenci peníze.

Na stole je kabelka, v ní peněženka obsahující několik bankovek. Muž si je dává do kapsy kabátu a tobolku hází do ohně v kamnech.

Potom se vrací k bezvládné učitelce. Posvítí si na ni její baterkou. Fritscheová se nehýbe, což jej uspokojí. Vyjde opět na půdu. Podívat se, zda tam něco nezapomněl. Na půdě jej napadne: a je ta učitelka (jejíž jméno nezná) doopravdy mrtvá? Co když ještě ne? Svým kapesním nožem proto uřízne kus prádelní šňůry. Aby ji když tak uškrtil.

Učitelku.

Tu pro lidi, co ji znali, pěknou, chytrou a milou ženskou.

***

Sešel ze schodů. Baterka osvítila nehybnou Fritscheovou.

Je po smrti, nebo ne?

Sáhl na ni. Je teplá. Jak jinak, po tak krátké době.

A mrtvá? Opravdu je mrtvá?

Muž uchopil bezvládnou učitelku a odtáhl ji jako nějaký balík ke kuchyňským dveřím.

Proč? To věděl jen on sám.

Když ji pustil na zem, slyšel, jak zaúpěla. Tak ona žije!

Donnerwetter!

Sáhl po prádelní šňůře, omotal ji Marii Fritscheové kolem krku a škrtil.

Nešlo to dobře, šňůra se zadrhovala. Škrcení se nedařilo.

Nadto ta mladá učitelka pořád dýchala… chrčela a chrčela. Pořád!

Marie Fritscheová

Donnerwetter!

Co s tím?

Pustil prádelní šňůru a vstal.

Proč?

Protože se rozhodl učitelku Marii podřezat.

Podřezat jako dobytče. Třeba jako kozu. Kozu už jednou podřezal, když kradl, podřezal spoustu drůbeže, když se za války učil v Mariánkách kuchařem. Vždyť to nic není. Chce to jen ostrý nůž. Našel jej v kuchyni.

***

Ze soudních spisů: Pitvou bylo zjištěno, že Marie Fritscheová měla tyto rány: Na lebce na pravé temenní kosti nad uchem dvě rány příčné, a to přední 4,5 cm dlouhou, která prorazila celou škáru na hlavě a rovněž periost, zadní asi 3 cm dlouhou, která periost nedosahovala. Na vrchním okraji čela, na hranicích vlasů, byla 2 cm dlouhá rána s neostrými okraji, probíhající směrem od levého oka dozadu, jež dosahovala periostu, ale neprorazila jej. Na okraji pravého hořejšího očního důlku byla další rána roztřepená, probíhající brvami. V prodloužení této rány byla rána tříhranná, táhnoucí se až do výše hřbetu nosu. Z této rány vyzírala zlomená nosní kost. Vpravo od malé fontanely, šikmo doprava dozadu probíhala další rána, dlouhá 4,5 cm. Krk byl na pravé straně proříznut. Tato rána začínala vpravo na hrdle ve výši štítné chrupavky, prorazila celou pravou stranu krku a vzadu šíji a sahal kolem dozadu až pod levé ucho. Od hořejšího okraje rány visela roztřepená kůže. Proti tváři a bradě byla ještě četná různá zranění, některá i na líci, všechna probíhající přibližně směrem hlavního řezu. Těsně pod okrajem rány byly dvě pruhovité, téměř souběžné zabarveniny, částečně zabíhající do rány a v šíři odpovídající zakrvácenému provazu, který byl nalezen kolem krku.

Laicky a jednoduše řečeno: Marii Fritscheové někdo uřízl hlavu.

***

Po své odporné řezničině má zakrvácené ruce, obličej i vlasy.

Trocha krve je jeho, řízl se do palce levé ruky. Bude tam mít jizvu. Nadosmrti.

Jde zase do kuchyně, spoře osvětlené petrolejkou. V plechovém umyvadle se umyje, použije přitom učitelčinu mycí houbu. Čistá voda se změní na červenou. Je asi půl osmé večer.

Vrah zhasne petrolejku, zamkne kuchyňské dveře a klíč vloží – bůhví proč – mrtvé učitelce do pravé dlaně. Pak se v obráceném gardu opakuje tajemná scéna z rána: muž vyjde zadním vchodem, přeleze přes plot a dokonale kryt tmou zmizí.

Půjde přes Broumov a Zadní Chodov do Chodové Plané, odkud se vlakem vzdálí desítky kilometrů od školy, ve které leží v louži krve podřezaná učitelka Marie Fritscheová.

Opět jej nikdo nespatří.

Je tma a zima.

***

Ve středu 8. února brzy ráno vešla do školy zadním vchodem – jako každého dne kromě neděle – uklízečka Eheimová. Zatopit a uklidit. Překvapilo ji, že vchod nebyl uzamčen. Když spatřila ve světle baterky učitelku ležící přede dveřmi do kuchyně, napadlo ji, že slečna se zranila při pádu. Pospíchala tedy pro pomoc do blízkého Wilflingova hostince. Zburcovaný Anton Wilfling se dostavil do školy spolu se dvěma dalšími muži. Pokusil se učitelku zvednout, ale jeden z mužů jej s úžasem zastavil: „Nech ji ležet! Má přece podříznutý krk!“

Nejbližší telefon je na lesním úřadu v Broumově, takže než jím mohou být vyrozuměni četníci v Plané u Mariánských Lázní a než přijedou do Jalového Dvora společně s lékařem a vyšetřujícím soudcem, uplynou asi dvě hodiny. Za tu dobu zpráva o neštěstí v jalovodvorské škole bleskově zaplaví zprvu blízké okolí a odtud proniká dál a dál.

Do školy vnikají první zvědavci fascinovaní zločinem a krví, dychtící po senzačních podrobnostech, které budou v efektním obalu ještě dlouho servírovat komukoli. Fascinace vraždou je po staletí známý a dodnes neobjasněný fenomén.

Někteří z nich se chovají… no, jako… hovada?

S očima navrch hlavy, jako v transu, šlapou v krvi uniklé z těla nebohé slečny učitelky.

Kouří cigarety a nedopalky zašlapávají, kde je napadne.

Jeden muž, když zjistí, že v kuchyni v umyvadle je zakrvácená voda, do ní jakoby omámen dokonce vkládá ruce…

Četníci vzápětí po svém příjezdu sice rychle sjednají pořádek a čumily vyženou. Ale místo činu je kontaminováno, bude obtížné zjistit, které stopy zanechal vrah a které pocházejí od zpitomělých venkovanů. Služební pes sice po nějakých stopách vyrazí, ale ukáže se, že ty patří jednomu ze zvědavců. Přes veškeré problémy se četníci snaží ohledat místo činu s náležitou profesionalitou.

***

Zpráva ČTK z 8. 2. 1928. BESTIÁLNÍ VRAŽDA NA CHEBSKU. 32LETÁ UČITELKA OBĚTÍ VRAHA. V osadě Saltenstallung [správně Galtenstallung – pozn. aut.] patřící k obci Promenhof […] byl dnes dopoledne odhalen strašný zločin. Přede dveřmi svého bytu byla nalezena mrtvola 32leté učitelky Marie Fritscheové. Dle všech známek byla učitelka zavražděna. Mrtvola, úplně oblečená, má roztříštěnou hlavu a kromě toho má proříznuto hrdlo nožem, který byl nalezen nedaleko. V ruce měla ještě klíče od bytu. Je domněnka, že vrah učitelku přepadl u domovního prahu. Zavražděná učitelka, velmi hezké děvče, požívala všeobecných sympatií.

O pachateli a příčině jeho činu není dosud ničeho známo. Na místo činu se odebrala soudní komise.

***

Z protokolu o ohledání místa činu: (Zavražděná)… Ležela na břiše, hlavou směřovala ke kuchyňským dveřím. Vlasy na zadní části hlavy byly rozcuchány, obě ruce jakož i obličej potřísněny krví. Límec pláště byl částečně roztržen a naříznut. Hlava byla na pravé straně krku velkou zející řeznou ranou částečně oddělena od trupu. V kaluži krve z části pod hlavou, z části vedle mrtvoly ležel asi 40 cm dlouhý provaz, druhý kus ležel kolem krku. Pravá ruka držela klíč, hodící se ke kuchyňským dveřím. Na rohožce před těmito dveřmi ležel stolní nůž, který byl potřísněn krví a na němž lpěly vlasy zavražděné. Od mrtvoly vedly skoro souběžně probíhající krvavé pruhy až do blízkosti kraje stupňů u předních domovních dveří, kde se rozšířily ve větší krvavou skvrnu […] Na půdě zjištěny byly otisky podpatků mužských bot, které vykazovaly charakteristickou kresbu po dobře zachovalých gumových podpatcích. Na domovní půdě i na schodišti k ní nalezeno několik cigaretových oharků z potištěného papíru. Zjištěno bylo, že tyto cigarety obsahovaly obyčejné listí z višní nebo třešní. Na schodech vedoucích na půdu byl nalezen chléb, který byl na jedné straně olámán, na druhé straně okousán. Schody na půdu jsou zařízeny tak, že se na nich může lehko osoba schovati za vrcholem zídky, takže je pro osobu pohybující se v chodbě k předním domovním dveřím neviditelna do té doby, až dotyčná osoba stojí souběžně s vrcholem zídky. V kuchyňských kamnech byly nalezeny mezi popelem kovové zbytky peněženky. Ačkoliv bylo zjištěno, že zavražděná v kritický den musila míti u sebe alespoň 800 Kč, nebyly žádné peníze nalezeny.

***

Pitvu Marie Fritscheové provedou 8. února 1928 v márnici hřbitova v obci Heiligenkreuz dva lékaři. Jedním z nich je tamní obvodní lékař MUDr. Hans (Johann) Girschick.

Zapamatujme si jej!

Pohřeb Marie Fritscheové koná se v Heiligenkreuzu za mohutné účasti lidu 11. února 1928. Předchází mu zádušní mše v nabitém místním kostele.

Farář Karl Scharnagl promluví velmi emotivně, rozjitří už tak dosti truchlivé pocity a nálady, ale hlavně nechtěně výrazně přispěje k zaměření brzkých událostí, jejichž dramatičnost a absurdita nemá obdoby.

„Temná noci, žaluji tě, že jsi svou temnotu propůjčila k tak černému činu!“ volá vzrušeně farář. „Ale ještě větší temnota může panovat v člověku, který si myslí, že noc skryje jeho vražednou cestu k poklidné budově školy, neboť se odvážil do bouřlivé noci, aby spáchal zločin! Vrahu divoký, slepá vášeň musela zuřit v tvém srdci, když této hrozné noci vyla zimní bouře! Zvažuješ, zda zaklepáš? Se lží překračuješ práh. Zmocňuješ se bezbranné ženy, sledující tě se smrtelným strachem! Zvažuješ, zda napadnout sirotka, kterého nikdo nemůže ochránit? Ty ničemný, slyš její třesoucí se hlas! Bráníš jí křičet? Jen počkej, útlak chudých a osiřelých volá k nebesům po trestu! Co chceš? Peníze? Těch pár bankovek, které byly usilovně uspořeny? Vezmi si ty krvavé peníze a jdi! Co zamýšlíš? Polož ten nůž! Už jen myšlenka musí tu ubohou zabít! Co, ty jí nedopřeješ to namáhavé, osamocené, starostiplné bytí? Ó Bože! Teď je vše pryč! Rudý proud krve – nevinná krev, ta Ábelova, volá k nebi po trestu.“

V další části své řeči, kterou farář Scharnagl věnoval životu a práci zavražděné, zazněla v následujícím dění často citovaná věta: „Ano, s největší pravděpodobností musela opustit svůj život, neboť nechtěla překročit Boží přikázání. Tím se tato dobrá učitelka z lesní vesnice, nezapomenutelná a obdivuhodná, dostala svou smrtí mezi velké lidi naší doby […] Záludnost osudu musela vést pero zavražděné při posledním zápisu do třídní knihy, který se týkal probírané látky a zněl: Deset Božích přikázání. Musíš věřit v Boha. Nesmíš zabít!“

Co tím farář myslel?

Které nebo která Boží přikázání nechtěla zbožná a mravně čistá Marie Fritscheová překročit, načež kvůli tomu přišla tak strašlivým způsobem o život?

Později bude jeho řeč označena za „lidový soud nad pachatelem“.

Lidí přišlo na pohřeb tolik, že se na hřbitov ani nevešli. A většině asi kolovala hlavou otázka: Je mezi námi také vrah?

Je tady?

***

Připomínáno jest, kým zvěčnělá Marie Fritscheová byla.

Narodila se 20. října 1896 jako první ze čtyř dětí; otec působil jako učitel na německé obecné škole v Praze-Smíchově. Marie vystudovala učitelský ústav v Praze v Karmelitské ulici a poté byla vychovatelkou v rodině průmyslníka Ringhoffera. Obě její sestry pracovaly rovněž jako učitelky, bratr studoval na lékařské fakultě Německé univerzity v Praze. Všichni, kdo Marii Fritscheovou znali, se shodovali v tom, že to byla krásná mladá žena, charakterní a oduševnělá, vlídného vystupování a vůkol velmi oblíbená. Do drsné pohraniční osady Jalový Dvůr odešla z Prahy dobrovolně, aby zde na čistém, téměř horském vzduchu pomohla léčení svých churavých plic. Teprve na začátku školního roku 1927/28 zde získala tzv. definitivu. Žila sama v jednoduchém bytě, vyhrazeném jí v té malé venkovské škole. Byla členkou německého Svazu katolických učitelek a pilně navštěvovala bohoslužby. A zbožnosti učila i své žáky. Nebylo známo, že by – ač pohledná, vzdělaná, příjemná – měla nějakého nápadníka. Přítele, jak se říká. Psala si s nějakými muži, ale to bylo vše.

Jak se cítila v tom drsném a surovém kraji?

Jak trávila volný čas?

Po čem ta mladá žena toužila, o čem snila?

Měla tam nějaké přátele, někoho, s kým si mohla popovídat, svěřit se?

To si Marie odnesla do hrobu v Heiligenkreuzu čili v Chodském Újezdu.

Po jejím hrobu nepátrejme, už dávno neexistuje. Zmizel navždy ze světa podobně jako jeho obyvatelka.

Celý kraj žije snad jen a jen tou úděsnou vraždou.

Četníci jsou v neustálém shonu, skoro nespí, jejich aktivita je obdivuhodná.

V kraji je obrovská kriminalita, to je všeobecně známo, ale takový mord, nadto na té pěkné a milé slečně, kterou měl každý rád?

Dopadnout pachatele!

NOVÁ DOBA (Plzeň), 12. 2. 1928: HONIČKA NA VRAHA.

Četnictvo z celého cípu severozápadních Čech je v permanenci, aby vypátralo úkladného vraha učitelky Fritschové, která byla na prahu svého bytu ve škole v Jalovém Dvoře u Plané podřezána patrně z vilnosti neznámým pachatelem. Byl sice zatčen jistý tulák, který se v místě vraždy potloukal a žebral (Fritschová mu prý dala 50haléř), ale to není vrah. Vrahem je podle úsudku bezpečnostních orgánů neznámý muž, mluvící chebským dialektem, který byl spatřen v nedalekém Chodově [Zadním – pozn. aut.] ještě po vraždě a vyptával se navečer v 10 hodin osudného dne, zda přijde včas na vlak od Plané k Mariánským Lázním. Byl oděn v tmavý oblek, je menší zavalité postavy a jak bylo zjištěno, odjel do Chebu a odtud směrem přes Rumburk k České Lípě. Tímto směrem vedeno pátrání a není vyloučeno, že nastane obrat.

Přes Rumburk k České Lípě? Ale to snad ne…

***

Dochází doslova k masovému jevu: obyvatelstvo se spolu s četníky střemhlavě vrhá do pátrání po vrahovi. Krajem letí domněnky, fámy, podezření, pátrá snad každý druhý.

Základní otázka zní: „Kdo to udělal?“

Četníci přijímají spoustu různých oznámení, ba udání. Musí na ně reagovat, vše ověřit, prověřit, vyloučit, nebo potvrdit. A tak se rodí obrovitá aféra, kterou schlamstne, rozžvýká a vyloučí už tehdy obávaná „sedmá velmoc“. Tisk.

Je po pohřbu a sourozenci Marie Fritscheové (rodiče už nežijí) uveřejňují v regionálním tisku toto PODĚKOVÁNÍ: „Za upřímnou soustrast, která nám byla vyjádřena při příležitosti skonu naší nezapomenutelné sestry Marie Fritscheové, učitelky v Jalovém Dvoře, vyslovujeme všem svůj srdečný dík. Jmenovitě děkujeme panu faráři Scharnaglovi (Heiligenkreuz), milým kolegům zesnulé, panu nadučiteli Hackerovi (Zadní Chodov) za jeho dojemný nekrolog, panu učiteli Hufnaglovi (Heiligenkreuz) za vedení smutečního sboru a panu nadučiteli Turbovi (Broumov) za jeho úsilí. Upřímné poděkování vyslovujeme také těm kolegům, kteří milou zesnulou nesli k místu posledního odpočinku, dívkám, které doprovázely pohřební vůz, katolickému chlapeckému spolku z Heiligenkreuzu, milým školním dětem z Jalového Dvora a okolí a všemu obyvatelstvu, které prokázalo poslední poctu naší drahé zesnulé. Zvláště pak děkujeme panu revírníkovi Hubertu Bartlovi (Jalový Dvůr), který se obětavě zasazoval za milou zesnulou a její sourozence. Srdečný dík také za věnce a květinové dary.“

***

Vyšetřuje se, prověřuje, vyslýchá a zatýká.

A bije. Hodně a tvrdě. Četníci jsou drsní chlapi.

Zejména skončí-li na četnické služebně tuláci, kočovní cikáni či jiní asociálové.

Jejich krev teče jaksi… hojně.

Je to tak.

Četníci totiž tápou, ztrácejí na čase, jsou frustrováni a deprimováni tlakem „shora“ a hlavně tiskem.

Pachatele nemají.

Nemají!

Jenom tu a tam „kápnou“ na někoho, kdo by jím snad mohl být, ale jsou to všechno jen šutry do vody, nad kterými se hladina vzápětí zavře.

***

„Náš“ muž si zatím užívá v klínu své milenky.

Jmenuje se Margarethe (Lote) Franková, je to kočovná „herečka“, šmíra, hlavně však poživačná, vypočítavá, v pravém slova smyslu mrcha, pocházející z obce Chodovská Huť. Jejich momentální radovánky nebudou dlouhé.

Těch několik stovek pocházejících z krve Marie Fritscheové s prominutím prochlastají a prožerou za pár dnů… Ve spojení s jistými dalšími slastmi.

***

Bomba, přivádějící rozrušení obyvatelstva do ještě vyšších obrátek, exploduje v pátek 24. února 1928.

(Temný, jízlivý hlas bylo by slyšeti nad krajem: „TAK POJĎTE, DOKTORE, TEĎ NĚCO ZAŽIJETE!“)

Dům MUDr. Girschicka v Chodském Újezdu (dříve Heiligenkreuz)

Více než dva týdny po zavraždění Marie Fritscheové četníci zatýkají obvodního lékaře MUDr. Hanse Girschicka, respektovaného lékaře, který pitval nebohou Marii Fritscheovou. Stane se tak v jeho domě v Heiligenkreuzu, tehdy Svatém Kříži.

***

Zpráva ČTK, 25. 2. 1928: Včera odpoledne byl zatčen praktický lékař dr. Jan Girschick ve Sv. Kříži u Plané, poněvadž na něm lpí podezření, že se dopustil dne 7. t.m. vraždy na učitelce Marii Fritscheové v obci Galtenstallung u Plané. Podezření proti dru Girschickovi se zakládá na udání jednoho rolníka zmíněné obce Galtenstallung, který v osudný večer, kdy vražda byla spáchána, zpozoroval lékaře, jak se ubíral od školy, v níž učitelka byla zavražděna, do luk, kde se ukryl v křoví. Byla měsíčná noc, a když dr. Girschick spatřil rolníka, snažil se ukrýti svůj obličej za kabátem. Vyšetřováním se zjistilo, že dr. Girschick byl v onen večer v jednom hostinci ve Svatém Kříži [správně: v Jalovém Dvoře – pozn. aut.], kde mezi jiným naslouchal rozhlasu. Na zdi, kde visel lékařův zimník, byly nalezeny krevní stopy. Ještě další okolnosti prý nasvědčují zřejmě, že pachatelem je dr. Girschick.

***

V den, kdy byl MUDr. Hans Girschick zatčen, jeli četníci z Plané u Mariánských Lázní nejprve do Jalového Dvora. V hostinci, provozovaném lesníkem Bartlem, Girschickovým dobrým známým, zabavili dřevěnou lavici a strhli a odvezli také textilní tapety s údajnými stopami krve. Věděli už, že v den vraždy na Marii Fritscheové tady MUDr. Girschick byl. Přišel kolem půl osmé večer z Broumova, lesníka Bartla krátce vyšetřil, jak měli domluveno, a potom tady hrál v karty a pil pivo. Z Jalového Dvora vzali četníci s sebou domkáře a rolníka Andrease Schaffera a zamířili do Heiligenkreuzu, do domu MUDr. Girschicka.

Proč s nimi musel Schaffer odjet?

Proč?

JDE PŘECE O KORUNNÍHO SVĚDKA!

***

MUDr. Girschick prý doma odpočíval a poslouchal rádio. Když se objevili četníci, měl vstát a nastavit jim ruce pro přiložení pout se slovy: „Pokud si myslíte, že jsem vrah, tak prosím.“ Když mu řekli, že spoután nebude, zapálil si cigaretu, oblékl se a v klidu nastoupil do četnického vozu. Ten jej, podle tiskových zpráv, dopravil na četnickou stanici v Chodové Plané. Na stanici proběhla rychlá a nekvalifikovaně odbytá „poznávačka“: Schaffer při ní pravil, že tento muž, tedy pan doktor, je oním mužem, kterého viděl 7. února večer u školy v Jalovém Dvoře. Za krajně podezřelých okolností! Z Chodové Plané odvezou MUDr. Girschicka do vazby při Krajském soudu v Chebu. To ale neodpovídá zcela skutečnosti. „Poznávačka“ Schafferem proběhla ještě předtím na četnické stanici v Heiligenkreuzu.

Bomba hozená domkářem Schafferem mocně explodovala. Její střepiny zasáhly nejen Československou republiku, ale i okolní státy, ba i takovou Jugoslávii a možná i jiné země.

SENZACE!

LÉKAŘ SUROVÝM, BESTIÁLNÍM VRAHEM!

UTIŠÍME VÁŠ HLAD POD VZRUŠUJÍCÍCH ZPRÁVÁCH!

NAKRMÍME VÁS DUŠEVNÍ POTRAVOU, PO KTERÉ BUDETE JEN TĚŽKO USÍNAT! A BUDETE SE TĚŠIT NA DRUHÝ DEN, KDY SNAD PŘIJDE DALŠÍ ÚŽASNÁ ZVĚST!

***

Národní osvobození, 26. 2. 1928: Zavražděná učitelka Fritscheová byla velmi krásná. V době, kdy byla domácí učitelkou v Praze v rodině Ringhofferově, seznámila se s řadou vzdělaných známých mužů, s nimiž se ve společnosti stýkala. Četnická relace o případu vydaná praví doslovně: Zavražděná byla nábožné a mírné povahy. Až dosud nedalo se zjistiti, že by byla udržovala s někým milostný poměr. Také nebylo zjištěno, že by byla chovala proti někomu nepřátelství anebo naopak někdo k ní. Dr. Girschick je líčen jako pijan, povahy násilnické. Je rozvedený a jak se praví, odešla od něho manželka proto, že ji týral.

***

Národní listy, 28. 2. 1928: BUDE BESTIÁLNÍ VRAŽDA UČITELKY FRITSCHEOVÉ OBJASNĚNA?

ZATČENÝ LÉKAŘ POPÍRÁ VRAŽDU – PODEZŘELÉ OKOLNOSTI

Dr. Girschick byl znám v okolí jako člověk, který rád pije a který měl velké sklony k ženskému pohlaví. Byl znám jako Don Juan. Byl ženat, ale rozveden. Žena sama požádala za rozvod, jelikož ji bil a přistihla ho kdysi v choulostivé situaci […] V opilosti zúčastňoval se dr. Girschick i hospodských rvaček. Zatčený je synem žateckého obchodníka chmelem, který zemřel v ústavě choromyslných. Také jeho matka byla oddána pití.

Národní osvobození, 28. 2. 1928: Dr. Girschick, který je v podezření, že zavraždil učitelku Fritscheovou, líčen je těmi, kdož ho znali, jako ctitel Baccha a Venuše. Jeho vznětlivá povaha projevovala se zvláště, když nebyl střízliv. V takovém stavu zúčastnil se i hospodských rvaček. Praví se, že když se napil, počínal si jako nepříčetný. Pro své sklony k ženskému pohlaví měl dr. Girschick pověst Don Juana.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Souřadnice smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.