Rory Clements

HITLEROVO TAJEMSTVÍ

Copyright © 2020 by Rory Clements

Translation © Tomáš Bíla, 2021

Original English title: Hitler’s Secret

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-352-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-353-9 (mobi)

Věnováno Sarah

KAPITOLA PRVNÍ

Telefon v Bormannově kanceláři vyzváněl celé dopoledne. Mnoho prominentních osobností z celé Říše chtělo mluvit s Vůdcem a všechny hovory musely projít přes Bormanna. Hitler se z Vlčího doupěte, svého hlavního stanu na východě, vrátil do Mnichova, což pro jeho ministry představovalo vzácnou příležitost zajistit si u něj soukromé slyšení. Válka proti Sovětskému svazu byla už prakticky vyhraná a bylo zapotřebí prodiskutovat spoustu věcí.

Pokaždé, když se aparát rozezněl, výkonný Bormann hned na druhé zazvonění zvedl sluchátko. Hovory vyřizoval s přemrštěnou úctou. Jistě, Herr Reichsmarschall Göring. Samozřejmě, Herr General. Jsem vám k službám, Herr Doktor. Heil Hitler! Jediný, s kým mluvil poměrně familiárně, byl Himmler, kterému žertem říkal „strýček Heinrich“.

V kanceláři to páchlo potem, cigaretovým kouřem a kolínskou. Popelník na stole už byl plný nedopalků a další v pravidelném rytmu přibývaly. Později zavolá sekretářku a pořádně ji plácne přes tu její pěknou prdelku, aby to tady uklidila. Očividně se jí to líbí.

Bývaly dny, kdy jeden dva hovory přepojil přímo Vůdci. Ale dnes ne. Himmler, Rommel, Goebbels, Ley, Rosenberg, Streicher… všichni si můžou trhnout nohou. Martina Bormanna nezajímalo, jak důležití si připadají; všem jim říkal to samé: Vůdce má jednání s vrchními veliteli své armády a nepřeje si být rušen.

Jednání s vrchními veliteli! Bormann se při tom pomyšlení polohlasně zasmál a jeho lesklá kulatá tvář na okamžik strnula v pobaveném úsměvu. Hitler měl mnohem důležitější program: Hrál si s tím rozkošným štěnětem německého ovčáka, které mu on sám daroval. Bormann se rozvalil v koženém křesle a zapálil si další cigaretu, ale dobrá nálada ho záhy opustila a tvář se zamračila. Podíval se na hodinky. Vzpomněl si na něco, co bylo nutno bez odkladů vyřešit. Z cigarety mezi jeho zažloutlými prsty stoupal pramínek kouře. Jediné okamžiky, kdy nekouřil, byly, když spal, nebo když byl v přítomnosti Vůdce.

Kdosi zaklepal. Těžké dubové dveře se pootevřely a dovnitř nakoukla Heidi.

„Máte návštěvu, Herr Bormann.“

„Otto Kalt?“

„Ano, pane.“

„A Charlie Jung se ještě neozval?“

„Jeho majordomus mi řekl, že je ve Švýcarsku. Prý lyžuje nebo leze po horách.“

Charlie Jung. Nepostižitelný jako kouř v mlze.

„Tak zjistěte, v jakém hotelu se ubytoval, a nechte mu tam vzkaz. Ať mi zavolá, hned jak bude moct.“

„Ano, pane.“

„A nenechte se odbýt!“ Další cigaretu si připálil od zbytku té, kterou právě dokouřil. „Teď mi dejte dvě minuty a pošlete Kalta dovnitř. A ať nás nikdo neruší.“

„Ano, pane. Dáte si kávu?“

„Ne, Heidi. To je všechno.“

„Heil Hitler, Herr Bormann.“

Bormann otevřel zásuvku stolu a vytáhl z ní fotokopii čistého, ale trochu zašlého dokumentu. Byl nadepsán Taufschein und Geburtszeugnis – Křestní a rodný list. Ještě jednou si jej pečlivě pročetl a vryl si do paměti všechny podrobnosti.

Znovu někdo zaklepal.

„Dále!“

Otto Kalt byl podsaditý muž, měl tmavé vlasy a brýle s kovovou obroučkou. Postavil se do pozoru, vypjal se v celé své výši necelých sto sedmdesáti centimetrů a srazil podpatky.

„Heil Hitler!“ vykřikl a vystřelil rukou vzhůru v nacistickém pozdravu.

Bormann mu zpoza svého stolu pokynul, aby přistoupil blíž. Kalt popošel o dva kroky vpřed. Těžko si představit někoho, kdo by se od nacisty uctívaného nordického ideálu člověka lišil víc než Otto Kalt. Proti němu vypadal dokonce i Himmler jako árijec.

Bormann nebyl o mnoho vyšší, ale byl statnější a silnější – měl v sobě sílu kance a vychytralost podvraťáka. Pročísl si řídnoucí, dozadu ulízané vlasy a kývl na Kalta.

Znal a využíval Kalta, který byl přibližně v jeho věku, už půl života. Oběma bylo něco málo přes čtyřicet a znali se od oněch opojných časů na počátku 20. let. Otto Kalt pocházel z rolnické rodiny, ale členem strany byl od jejího založení a dnes už si žil docela dobře. Bormannovi se hodil, protože byl poslušný a měl v sobě lstivost a krutost vlastní svému původu; dokázal zabít člověka se stejným klidem, jako kdyby porážel prase, což dokázal v lese nedaleko Parchimi, když na Bormannův pokyn podřízl krk zrádnému Waltheru Kadowovi. Kalt byl Bormannovi naprosto oddán a vyplnil každý jeho rozkaz, tak jako byl sám Bormann oddán svému pánu, Vůdci.

Někteří lidé říkali, že Bormann byl pro Hitlera jako syn. Možná na tom bylo trochu pravdy. A pokud ano, tím spíš byl Otto Kaltovi něčím jako otcem.

Hitler se Bormannovi za jeho věrnost odvděčil obrovskou mocí; byl nyní vedoucím hlavní kanceláře strany. I Kalt byl za svou věrnost náležitě odměněn – dostal dost na to, že si mohl pořídit rozlehlý a krásný statek východně od Hamburku.

Bormann se významně odmlčel, zamáčkl cigaretu a hned si z krabičky na stole vzal další, sáhl po zlatém, hákovým křížem ozdobeném zapalovači, který loni dostal ke čtyřicátinám od Himmlera, a zapálil si. Potom ho napadlo, že by mohl nabídnout i Kaltovi.

„Americké,“ řekl.

„Děkuju, Herr Reichsleiter,“ řekl Kalt a vzal si cigaretu Lucky Strike.

„Otto,“ řekl Bormann a podal mu rodný list, „mám pro tebe menší prácičku. Pozorně si to přečti. Zapamatuj si všechny podrobnosti a pak mi to vrať. Je to křestní a rodný list desetileté dívky. Chci, abys ji našel a zbavil se jí – a kohokoli, kdo s ní kdy přišel do styku. Bude lepší, když se nikdo na světě nedozví, že kdy žila. Nenechej žádné stopy.“

„Ano, Herr Reichsleiter.“

„Ani nemůžu dostatečně vyjádřit, jak je ten úkol důležitý. Už jsi mi za ty roky udělal nejednu laskavost a já se ti vždy dobře odvděčil. Ale nic z toho – nic – nebylo tak důležité jako tohle. Postarej se o to a já ti dám ještě jednou tolik pozemků.“

„Nezklamu vás, Herr Reichsleiter,“ uklonil se Kalt.

„Dobře.“

Protože kdybys mě zklamal, pomyslel si Bormann, tak jsem vyřízenej.

Hodinu před rozbřeskem ze sebe otec Peter Huber odkopl peřinu a zahleděl se na kypré ženské tělo vedle sebe. Ležela na zádech a vlasy se jí rozlévaly po celém polštáři. Pootevřela oči a rozespale se na něj usmála, jako by si nebyla jistá, jestli to ještě pořád není sen.

„Pojď zpátky do postele, Petere,“ zamumlala zastřeným, něžným hlasem.

„Víš, že nemůžu.“

Klekl si k posteli, jako kdyby se chtěl pomodlit, ale místo toho sklonil hlavu, zlehka políbil chomáček chlupů v jejím klíně a nasál její omamnou vůni. Převalila se k němu a jak vstával, natáhla ruku a zalovila pod jeho sutanou.

„Taky ti chci dát pusu.“

„Ty jsi ale hanbatá, Trudchen.“

„Ale právě proto mě miluješ, Petere. A navíc se ze všeho vyzpovídám faráři a moje hříchy mi budou odpuštěny.“

„Ale farář jsem já.“

„A budete na mě hodně přísný, otče? Uložíte mi dvanáctkrát Zdrávas?“

Zasmál se. „Uvařil jsem ti kávu. Je v kuchyni.“

Když otec Huber otevřel dveře, byla venku ještě tma a lehce sněžilo. Trudchen bydlela na samotě kousek od Braundorfu, což mu umožňovalo tyhle noční návštěvy. Byla to skromná, ale pěkná chaloupka na pastvinách mezi alpskými štíty, odkud se příjemnou procházkou dostal zpátky k sobě domů. Když byly v létě krátké noci, musel ji opouštět mnohem dříve, ale teď, koncem listopadu, spolu mohli trávit víc času. Malé, ale příjemné požehnání.

Letos však začalo docela brzy sněžit, a to pro něj vždycky byl problém. Nechtěl, aby jeho jasně viditelné stopy zavdaly příčinu k vesnickým klepům, a tak musel pečlivě sledovat předpověď počasí. Dnes mělo údajně hustě sněžit ráno i celé dopoledne, což znamenalo, že se jeho stopy budou ztrácet skoro stejně rychle, jak se objevily.

Bohužel pro něj to ale také znamenalo, že nestihl zaznamenat dva páry šlépějí, které vedly stejným směrem.

Kostel sv. Máří Magdalény byl starý skoro čtyři staletí. S věží zakončenou měděnou bání a pozlaceným oltářem se sochami a obrazy evangelistů patřil mezi typické starší kostely v této části Rakouska, neboli Východní marce, jak se zemi tři roky po anšlusu říkalo.

Hned za vchodem do kostela, pod kolorovanou nástěnnou dřevořezbou Panny Marie, stála stará kamenná křtitelnice osmiúhelníkového půdorysu, dost velká na to, aby se do ní dalo ponořit i urostlé dítě. Pak následovaly dvě řady dřevěných lavic a vepředu vysoký zdobený oltář. Přes starobylé kouzlo to byl malý, prostý kostel, který zdejší malé venkovské komunitě bohatě stačil.

Otec Huber vešel dovnitř, oklepal si z bot sníh a smekl vlněný klobouk, zapálil svíčky za dveřmi a zhasl ruční svítilnu. Do kostela ještě nebyla zavedená elektřina, takže ho kromě světla, které procházelo okny, osvětlovaly jen svíce. Otec Huber v jejich měkkém svitu prošel mezi lavicemi, před oltářem se pokřižoval a poklekl, aby se pomodlil. Tiše se vyzpovídal z toho, jak v noci zhřešil, přestože v hloubi duše nebyl ani trochu přesvědčený o tom, že by na jeho vztahu s Trudchen bylo něco špatného. Jistě, římskokatolická církev požadovala od svých kněží celibát, ale to byla pravidla sepsaná lidmi. Ostatně – jak by láska mohla být hříchem v očích Božích?

V šeru za jeho zády si někdo tiše odkašlal. Otec Huber zůstal strnule stát; paní Gieslerová, která v kostele uklízela, by určitě nepřišla tak časně ráno. Podle toho, jak se na něj občas dívala, cítil, že ho podezírá. Pomalu vstal, sevřel v dlani křížek, který mu visel kolem krku, a otočil se. Ne, nebyla to paní Gieslerová. Stál tam muž, kterého nikdy neviděl. Malý a – otec Huber se zastyděl, že ho to vůbec napadlo – od pohledu bezvýznamný. Asi turista.

„Grüss Gott. Můžu vám nějak pomoct?“

„Otec Huber?“

„Ano, to jsem já.“

„Moje jméno je Kalt, pane. Otto Kalt. Jsem advokát. Odpusťte, prosím, že vás ruším v tak nekřesťanskou hodinu, ale mám za sebou mnohahodinovou cestu z Brém a říkal jsem si, že ji raději urazím naráz, než abych přenocoval někde v hotelu.“

Tohle se knězi ani trochu nezamlouvalo. Ten muž sice vypadal nedůležitě, ale Peter Huber věděl, že zdání mnohdy klame. Nasadil tedy přátelský úsměv a podal tomu muži ruku.

„Teď mi ale vrtá hlavou, co by právník z Brém mohl chtít po obyčejném venkovském faráři?“

Kalt mu stiskl ruku a pár vteřin ji podržel, aniž s ní potřásl. Měl chladný, ochablý stisk.

„No, předně vám musím říct, že se jedná o značný finanční obnos.“ Zatřásl se zimou. „Nemohli bychom si o tom popovídat někde v teple?“

„Ale jistě. Bydlím hned v sousedním domě. Pojďme tam, uvařím vám kávu.“

„Děkuju, otče. Šálek kávy bych určitě neodmítl.“

Ačkoli Huber strávil noc u Trudchen, v kuchyni bylo ještě teplo od modro-bílých kachlových kamen. Kněz se posadil na stoličku v koutě a nalil svému hostu kávu. Netřásly se mu ruce? Byl to štíhlý muž průměrného vzrůstu, ale tady, v kraji mužů zocelených z lesů a pastvin, působil jako nedochůdče. Asi to bylo tím, kolik času proležel v knihách.

„Tak dobrá, pane Kalte, teď už mi ale povězte, o co jde.“

„Pravá káva, otče? Takový přepych. Jsem poctěn.“

„Ta je ještě předválečná. Schovávám si ji pro zvláštní příležitosti.“

„A nebyla by trocha cukru?“ Otto Kalt se zasmál, přestože neřekl nic legračního. „Jestli tedy máte.“

Cukr nebyl taková vzácnost jako káva, ale ani tak ho nikdo neměl nazbyt. Huber se usmál, odměřil návštěvníkovi lžičku cukru a nechal mu ji v šálku, aby si ho zamíchal.

„Děkuju. Nuže, otče, vezu výbornou zprávu pro mladou dívku jménem Klara Wolfová, kterou nepochybně dobře znáte. Jeden prominentní a bohatý pán z Hamburku, který nedávno zemřel, jí odkázal značné jmění. Zahynul při britském náletu – věřil byste tomu? A to Reichsmarschall Göring povídal, že mu můžeme říkat Mayer, jestli někdy britské bombardéry proniknou nad naši zemi! Každopádně je teď malá Klara velmi, velmi bohatá.“

„Klara? Klara Wolfová? Ale já se obávám, že mi to jméno nic neříká. Odkud myslíte, že bych ji měl znát, pane Kalte?“

„Dobrý kněz přece nikdy nezapomíná jména těch, které pokřtil. Jsem si jistý, že si na ni brzy vzpomenete. Mně se však jedná hlavně o to, kde bych ji teď mohl najít – a jistě chápete, proč jsem začal u vás.“

Huberovi se naježily vlasy na zátylku. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, obávám se, že vás zklamu. Je mi líto, že jste tak dalekou cestu vážil zbytečně. Snad jste měl předem zavolat.“

Kalt přimhouřil oči a usmál se.

„Pokřtil jste ji tady, ve vašem kostele, před deseti lety. V roce 1931. Byla u toho její matka, Angelika Wolfová, zdravá a pohledná dívka rolnického původu. Ale otec té dívky přítomen nebyl – zřejmě byl na vojně.“

Huber znovu zavrtěl hlavou, tentokrát rázněji, jako kdyby měl tik.

„Ne, opravdu, to jméno mi nic neříká.“

Chvilku si Kalta měřil pohledem. Ten malý mužík vůbec nevypadal jako právník, přestože měl ty kulaté brýle. Ale jak vlastně vypadá právník? Třeba je upravenější? Lépe živený? Tenhle Kalt neměl na těle ani gram tuku a ruce měl mohutné a drsné jako rolníci. Huberovi připadal spíš jako oficír gestapa – ne že by někoho z té nenáviděné sebranky znal.

Jeho host nic neříkal, jen míchal kávu a upřeně kněze pozoroval. Vyčkával jako hyena.

„Co k tomu dodat?“ vyhrkl Huber. Sám cítil, že blábolí, ale nedokázal se rozhodnout, jestli je lepší mlčet, nebo mluvit. „Pokud tu skutečně byla pokřtěna dívka toho jména, můžu vám s jistotou říct, že tu dnes nežije. Znám tady každého, rozumíte? Ne, to jméno mi opravdu nic neříká. Alespoň pokud vím. Bohužel, Herr Kalt, přijel jste zbytečně.“

„Ach, o mě vůbec nejde. A času mám víc než dost. S ohledem na důležitost mého poslání jsem dostal instrukce najít tu dívku za každou cenu. Ubytuju se tady ve vsi a budu se na ni vyptávat dál. Snad byste taky mohl ještě popřemýšlet, otče. Jsem si jistý, že si časem vzpomenete, protože jsem viděl její křestní list a vím s jistotou, že jste ten obřad prováděl vy osobně.“

Huber cítil, jak se mu svírá hrdlo a buší srdce.

„Ne, to bych si určitě pamatoval.“

„Podívejte se do matriky. Uvidíte, že mám pravdu. Deset let není tak dlouho, abyste na ni úplně zapomněl.“ Dopil kávu, vstal a zvedl ruku na rozloučenou. „Děkuju za vaši pohostinnost. Káva byla výtečná. Jsem si jistý, že se brzy zase uvidíme.“

A byl pryč.

Peter Huber seděl celou minutu jako přikovaný, zmítán hrůzou a nerozhodností. Celých deset let se obával, že tenhle den jednou přijde, a teď se to stalo. Co si počít? Kalt očividně nebyl z těch, co by se smířili s odmítnutím, pokrčili rameny a odešli s prázdnýma rukama.

Věděl, že tohle sám nezvládne. Rozechvělou rukou zvedl sluchátko telefonu a požádal operátorku o spojení hovoru do Berlína – na číslo, na které dlouhé roky nevolal a doufal, že už nikdy nebude muset.

Připadalo mu, že to zvoní celou věčnost. Už se chystal zavěsit, když ve sluchátku zapraskalo.

„Haló?“ Rozespalý hlas. Ještě pořád bylo před svítáním.

„Paní Dietrichová?“

„Kdo volá? Víte vůbec, kolik je hodin?“

„Otec Huber. Víte, z Braundorfu… Peter Huber.“

Ticho.

„Paní Dietrichová, jste tam?“

„Petere, vy jste vážně řekl spojovatelce tohle číslo?“ V hlase ženy na druhém konci už nebyla ani stopa ospalosti. Nahradilo ji rozčarování. „A zrovna jste řekl moje jméno!“

„Nevěděl jsem, co dělat. Je tu nějaký muž, ptá se po Klaře. Říká, že je advokát a že pro ni má nějaké dědictví. Ale já bych řekl, že je od gestapa. Myslel jsem, že byste to měla vědět.“

„Dobrotivý Bože, Petere, co vás to napadlo! Jen tak mi zavolat?“ Žena si dlouze povzdychla. „Takže už je to tady. Musíte odtamtud zmizet – a rychle. Už mi nevolejte.“

Spojení se přerušilo.

Zmizet odsud? Copak by z Braundorfu mohl jen tak zmizet? Opustit kostel a svou farnost, to by snad dokázal, ale nechat tu Trudchen pro něj bylo nemyslitelné – a nemohl po ní chtít, aby utekla s ním. Nic o tom nevěděla.

Zbývalo mu jen jediné: modlit se.

Ani se nepřezouval do vysokých bot, aby přeběhl z domu do kostela. Ale sotva otevřel veliké dveře, pochopil, že udělal osudovou chybu. U starobylé křtitelnice na něj čekali dva muži. Jeden z nich byl Kalt; ten druhý, o hodně vyšší a urostlejší, vypadal ještě víc na gestapo. Měl býčí šíji a tvář, která by se snad ani neuměla usmát. Když Huber couval ven ze dveří, pohled mu zabloudil ke křtitelnici. Proč byla plná vody? On ji tak určitě nenechal. Poslední křtiny tu měli před mnoha týdny, už v září, kdy Langovi přinesli svého chlapce.

„Á, otec Huber,“ řekl Kalt. „Tohle je můj kolega pan Brunner.“

Huber sepjal ruce a uklonil se ve snaze zachovat si svou obvyklou pokoru.

„Grüss Gott, Herr Brunner.“

Ten druhý, Brunner, neodpověděl. Mlčky se přesunul za knězova záda. Huber otáčel hlavu od jednoho k druhému a uvědomil si, že se třese jako osika.

„Pan Brunner je můj asistent.“

„Moc rád vás oba poznávám, pánové, ale jak už jsem řekl, nevím, jak bych vám pomohl.“

„Máme na vás jedinou otázku,“ pokračoval Kalt. „Mohl byste nám říct celé jméno a adresu té dámy z Berlína, které jste telefonoval před nějakými pěti minutami? Samozřejmě si je můžeme zjistit i jinak, ale mohl byste nám ušetřit čas.“

„Prosím vás, pane Kalte, já o té dívce, kterou hledáte, vůbec nic nevím. Ani o žádné dámě z Berlína.“

Hans Brunner ho popadl za zátylek a strčil mu obličej do křtitelnice. Byla dost hluboká na to, aby se mu tam vešla celá hlava, a voda v ní byla ledová. Huber se kolem sebe zoufale oháněl rukama, ale Kalt ho popadl za zápěstí a pevně je sevřel. Huber zadržoval dech, bránil se tomu, aby mu voda pronikla do plic, ale Brunner a Kalt byli o hodně silnější. Společně mu drželi hlavu pod vodou celou minutu, než ho zas vytáhli. Huber zalapal po dechu. Brunner nakrčil nos a zavětřil.

„Smrdí. Řekl bych, že se ten parchant posral.“

Otto Kalt se zasmál. „Tohle je ztráta času. Doraz ho. Tu ženskou v Berlíně najdeme i bez něj.“

O necelé čtyři minuty později se bezvládné tělo otce Hubera svezlo na mokrou podlahu. Byl mrtvý; utopil se ve vlastní křtitelnici. Brunner se na tělo netečně zahleděl.

„Myslíš, že bysme měli prohledat jeho dům?“

Kalt se na svého společníka podíval s trpělivostí, s jakou laskavý a tolerantní rodič hledí na dementního syna, od kterého nic moc neočekává.

„Ano, Hansi, to bychom asi měli. A myslím, že bychom měli prohledat i dům té jeho ženské.“

„A co s ní uděláme?“

„Zbav se jí, Hansi. Zpopelni ji.“

KAPITOLA DRUHÁ

Trojice motorů vytrvale hučela. Tisíce metrů pod trupem dopravního junkerse ubíhala vyprahlá, skalnatá krajina středního Španělska. Muž ve třetí řadě vyhlédl z malého kulatého okénka a zkoušel si představit, co ho v Berlíně asi čeká. Dostal jen strohé instrukce: Odletět do Německa a převzít tam zásilku. Ten rozkaz přišel odněkud shora, ale předal mu ho muž jménem Bodie Cashbone.

Zásilku. Ale jakou?

„V tuhle chvíli vám nemůžu říct nic bližšího,“ řekl mu Bodie Cashbone a založil si masité paže na prsou. „Všechno se dozvíte až na místě.“ Pak se k němu naklonil. „Já vím jen to, že na tom nebude nic složitýho, ale…“ Odmlčel se a pokrčil rameny.

Nic složitého? Copak by na sklonku roku 1941, když celou Evropu zachvátila válka, mohla být tajná mise v Německu jednoduchá?

„Proč já?“ zeptal se. „Nikdy jsem tam nebyl. Sice umím jazyk, ale za Němce mě určitě nikdo považovat nebude.“

„Nemusíte hrát Němce. Budete pan Thomas Esser, americký občan s německými kořeny, obchodník a sympatizant. To by mělo stačit na to, abyste se tam dostal, ale asi vám to moc nepomůže, jestli vás chytnou. Tohle všechno je mimo záznam. Washington se k vám hlásit nebude.“

„Ale vždyť hned poznají, že jsem přiletěl z Británie. Okamžitě mě budou podezírat.“

„Ne, budou si myslet, že jste přiletěl z Ameriky. To už je všechno zařízený.“

„A jak se dostanu zpátky?“

„Budete mít podporu. A kdyby to nevyšlo, říká se o vás, že si umíte poradit,“ ušklíbl se Cashbone. „Tak si nějak poradíte.“

Ještě před deseti dny si Tom Wilde – muž v tuto chvíli vystupující pod jménem Thomas Esser – připravoval přednášku o alžbětinském pojetí světa pro tu hrstku studentů historie, kteří zůstali v Cambridgi. Jenomže ve světě kolem se historie psala právě teď – ani Cambridge neuniklo bombardování – tak k čemu ji vyučovat?

Odstrčil poznámky, protáhl si ruce a opřel se. Promnul si unavené oči, vstal a roztáhl zatemňovací závěsy. Venku bylo světlo a on si uvědomil, že úplně ztratil pojem o čase. Z okna se mu nabízel mrazivý, bezútěšný výhled na staré nádvoří, zhyzděné v jednom rohu kůlnou plnou výzbroje a ve druhém masivním protileteckým krytem. Jediné, co té scenérii dodávalo trochu veselí, byla rodinka kachen, která se usídlila v požární nádrži uprostřed travnatého prostranství.

Profesor Wilde zívl, sbalil si věci a seběhl po schodech. Když vyšel ven na nový dvůr, zhluboka se nadechl svěžího podzimního vzduchu a kývl na pozdrav správci, který zrovna procházel kolem v doprovodu několika gentlemanů v oblecích, zřejmě úředníků jednoho z ministerstev, která sem z Londýna evakuovali. A pak zahlédl Scobieho, hlavního portýra.

„Zdravíčko, Scobie.“

„Zrovna jdu za vámi, profesore Wilde. Zkoušel jsem se vám dovolat, ale zase to nefunguje.“

„Co se děje?“

„Máte návštěvu, pane. Pan Eaton a nějaký Američan jménem Cashbone. Uvedl jsem je do společenského sálu.“

Eaton? Philipa Eatona dobře znal. A taky věděl, že kdykoli se ukáže, nevěstí to nic dobrého. Uhlazený pan Eaton byl starším důstojníkem MI6. Nepraktikoval zdvořilostní návštěvy, objevoval se, jen když něco potřeboval.

Zato jméno Cashbone mu vůbec nic neříkalo.

„Díky, Scobie. Mohl byste jim tam poslat kávu?“

„Jistě, profesore.“

Wilde změnil směr. Společenský sál byl hned vedle auly. Kristepane, říkal si cestou, co po mně Eaton bude chtít tentokrát?

Když otevřel masivní dubové dveře, byli ve dřevem obloženém sále jen dva lidé. Stáli u prostředního stolu nad několika sklenkami se zbytky sherry a pobaveně si listovali v knížce sázek. Když vešel, oba se k němu otočili. Eaton se usmál.

„Wilde!“

„Zdravím, Eatone.“

Vypadal o hodně lépe, než když se setkali posledně. Tehdy se Eaton zotavoval z děsivé nehody, při které ho srazila dodávka; přišel o levou ruku a levou nohu měl ošklivě polámanou. Od té doby se mu do tváře vrátila zdravá barva, ale když vyrazil Wildeovi naproti, bylo znát, že mu chůze pořád působí potíže.

„Dovolte, abych vám představil vašeho krajana Bodieho Cashbonea,“ prohlásil Eaton. „Nový vojenský atašé americké ambasády. Je z COI. Asi se neznáte.“

Ne, pomyslel si Wilde, když si Cashbonea prohlížel. Byl o hlavu vyšší než Eaton a skoro stejně široký v ramenou – zkrátka ten typ člověka, na kterého se jen tak nezapomíná. Bylo vidět, že si ten Američan rád dopřává pořádné steaky, ale přestože měl dvojitou bradu, působila jeho mohutná postava celkem elegantně. Měl husté, pečlivě zastřižené vlasy a hřejivě hnědé oči. Wilde ho tipoval na pětatřicet, ale nebyl si jistý. Každopádně ho tady, v Cambridgi uprostřed chladného listopadu, dohněda opálená pleť usvědčovala z toho, že nedávno přicestoval z teplejších krajin.

Cashbone mu nabídl masitou pravačku.

„Profesore Wilde, rád vás poznávám, pane.“

Potřásli si rukama. „Nápodobně, pane Cashbone.“

„Myslím, že máme společného známého – Jima Vanderberga. Nějakou dobu jsme spolu pracovali na ministerstvu zahraničí, než přesídlil do Londýna.“

„Vážně? A jak se má? Posledně se dušoval, že mi napíše, ale zdá se, že pošta poslední dobou funguje jenom namátkově.“

Jim Vanderberg byl jeho nejstarší a nejdůvěrnější přítel, jenže od konce roku 1939 působil v tom, co zůstalo z ambasády Spojených států v Berlíně. Velvyslance odvolali zpět do vlasti už o tři roky dříve na protest kvůli protižidovskému pogromu, později nazvanému Křišťálová noc. Od té doby vedl zastupitelský úřad chargé d’affaires a Vanderberg byl jedním z mála vyšších úředníků, kteří tam zůstali.

„Je v pohodě. No, to víte, jsou tam pod dost velkým tlakem. Mír mezi Německem a USA visí na vlásku.“

Usmál se, a tím bylo zdvořilosti učiněno zadost.

„No dobrá,“ řekl Wilde. „Je mi jasné, že jste se nestavili jen tak na kávu, tak mi povězte, pánové: Co pro vás můžu udělat?“ Pohledem přelétl z jednoho na druhého.

Eaton přikývl. „Nechám to na Cashboneovi. Já jsem tu jenom od toho, abych vás představil. Aby bylo jasné, úřad COI s námi úzce spolupracuje.“

„Předpokládám, Wilde, že jste o COI už slyšel?“ zeptal se Cashbone.

„Koordinátor informací? To je ta špionážní agentura Billa Donovana?“

„Přesně tak. Sbíráme informace z různých zpravodajských služeb a jsme podřízeni přímo prezidentovi. Teď se otevírá kancelář COI v Londýně, tu povede William Dwight Whitney. Vzal s sebou pár lidí ze Států, mimo jiné i mě.“ Naklonil hlavu na stranu. „Řeknu vám to na rovinu, Wilde: Jsem tady, abych vás naverboval.“

Wilde se proti své vůli usmál. Vůbec ho nepřekvapilo, že k tomu došlo; vlastně na to svým způsobem asi čekal celý život. Koneckonců se právě proto poslední dva roky tak pilně učil německy. Ale i tak se chtěl nejdřív nechat chvíli lákat a přemlouvat. Už věděl, že lidé ze zpravodajských služeb nebývají vždycky úplně důvěryhodní.

„Není to nějaká levárna, Eatone? Vědí, že jsem jen obyčejný profesor historie?“

„Vědí. A právě takového chtějí. V Americe Donovan verbuje ty nejlepší mozky z Princetonu a Harvardu. Špionážní agentury se zamilovaly do intelektuálů.“

„A Britům nevadí, že tady působí cizí zpravodajská agentura?“

„Mazaný jako vždy, Wilde,“ prohlásil Eaton. „Jo, spoustě lidí je to proti srsti, ale Churchill tomu dal zelenou, tak to tak bude. Budeme spolupracovat. Tak co říkáte?“

„Záleží na tom, co po mně budete chtít. A taky co na to řekne Lydie. Jsem teď otec, víte?“

„A jak se jim daří?“

„Přijďte na oběd a uvidíte. Oba dva.“

Eaton a Cashbone si vyměnili pohledy.

„Prima nápad,“ odvětil Američan.

Wilde stačil naspat čtyři hodiny, než ho v poledne Lydie probudila se šálkem kávy.

„Ti tví přátelé tu budou co nevidět, zlato.“

„Přátelé? Nikdy jsem Eatona za přítele nepovažoval.“

Lydie se zasmála. „Myslím, že ho stejnou měrou miluješ a nenávidíš. Tak se ohol a obleč. Vždyť je to něco jako pracovní pohovor.“

„Ne tak docela. Tu práci už mi nabídli. Na pohovor jdou spíš oni. A já se – promiň, my se rozhodneme, jestli tu práci beru, nebo ne.“

„Když myslíš.“

„Tak to je.“

„Tome, drahoušku, vždyť ses na to chystal už dva roky. Copak si myslíš, že jsem nepochopila, proč se tak usilovně učíš jazyk? Co budeš dělat? Luštit kódy?“

Wilde mlčel. Co na to říct? Měla naprostou pravdu.

„Kde je Johnny?“ zeptal se.

„Spinká. Zrovna jako ty. Vlastně je ti den ode dne podobnější. Hlava v oblacích, vlasy moc dlouhé, doma nic neudělá, rád se hádá…“

Wilde se rozesmál. „S kým se hádá? Vždyť je mu devatenáct měsíců!“

„Včera v noci utrhl chudákovi méďovi ucho, a oko už mu visí jen na nitce. No tak, vypij si kávu.“

Wilde spustil nohy z postele a postavil se. Lydie, navlečená do vlněné sukně a starého rybářského svetru, ho objala a přitiskla hlavu na jeho obnaženou hruď, jako by se o něj chtěla zahřát.

„Lydie? Ty pláčeš?“

„Nemůžeš odjet, Tome. Nedovedu si představit, co bych si tu bez tebe počala. Potřebujeme tě, Johnny a já. I tví studenti tě potřebují.“

„Ach, Lydie…“

„Já vím, Tome. Musíš.“ Tiše popotáhla. „A právě proto nemůžu přestat plakat. Bože, jak nerada já pláču.“

„Tak mi konečně řekněte, co po mně chcete,“ prohlásil Wilde, když se po jehněčích kotletkách s restovanými brambory slehla zem a Lydie sklidila ze stolu prázdné talíře.

Lydie jako na povel zvedla Johnnyho, který už zavíral očička, a odešla ho uložit.

„Nechám vás tady v klidu probrat všechny ty tajné věci,“ usmála se. „Stejně bych o tom asi neměla nic vědět. Abych se náhodou neprořekla na srazu Ženského institutu.“

„Počkejte, slečno Morrisová,“ zarazil ji Eaton. „Víte, že to tak není. Potřebujeme i od vás slyšet zcela jasně, co si o tom myslíte.“

Wilde se zašklebil. „Dobírá si vás, Eatone. Do toho pitomého Ženského institutu nikdy nevkročila.“

Lydie jim vzduchem poslala polibek. „Jenom klid. Vlastně ani nechci vědět, o co jde. Ať je to cokoli, máte moje požehnání. Jenom mi manžela v pořádku vraťte domů.“

„Manžela? Tak vy už jste konečně strčil hlavu do chomoutu?“

Lydie se na Wildea tázavě zadívala. On pokrčil rameny.

„V podstatě… před zákonem ještě ne,“ řekl. „Ale je snazší používat tyhle pojmy – manžel a manželka. Anglická citlivost, Eatone. O tom vy víte svoje.“

„Takže žijete na hromádce?“

„Asi by se to tak dalo říct.“

„No, ať je to, jak chce, vypadáte, že vám to oběma svědčí. A váš chlapeček je překrásný.“

Wilde se široce usmál. „Já doufal, že se bude jmenovat Horác… ale Lydie měla právo veta. Popravdě už jsem rád, že ho využila – ten kluk je Johnny každým coulem. Johnny Wilde… docela to zní, co říkáte?“

Cashbone přikývl. „Je to prima kluk, ať se jmenuje, jak chce.“

„Děkuju,“ řekla Lydie. „Ale znovu připomínám: Vraťte mi Toma v jednom kuse. Ten kluk potřebuje tátu.“

A pak zůstali u stolu jen tři. Eaton s menšími obtížemi vstal a postavil se k oknu, odkud byl výhled na místo, kde kdysi stával Wildeův dům. Wilde a Lydie byli sousedé, než se do sebe zamilovali. A pak jeho dům vyhořel. Teď na tom místě měli zeleninovou zahrádku.

„Tak vás ani nenapadlo ho po tom požáru znovu postavit?“

„K čemu by to bylo, Eatone? Už tak jsem většinu času trávil tady u Lydie. Proč stavět dům, do kterého bych se stejně nenastěhoval?“

„Takže jste dal strhnout, co zbylo, a teď máte místo domu kapustu.“

„A mrkev a brambory – a taky protiletecký kryt. Ale pojďme se vrátit k mojí otázce, co říkáte? Pane Cashbone, asi je to na vás. Povězte mi, co po mně chcete, a povězte mi to na rovinu.“

Let mu připadal nekonečný. Už doplnili palivo v Madridu. Další mezipřistání bylo v Barceloně, pak Lyon a nakonec Berlín, pokud to ovšem počasí dovolí. Jak jim oznámil pilot, alternativou bylo přistání ve Stuttgartu, kde by museli počkat na další let, anebo zbytek cesty urazit vlakem.

Zastavila se vedle něj plavovlasá letuška ve stejnokroji Deutsche Lufthansa s hákovým křížem na rukávu.

„Dáte si něco k pití, Herr Esser?“

„Asi nemáte skotskou?“ zkusil to Wilde.

Nemohl si nevšimnout její postavy a pohledné, svěží tváře. Sám nevěděl, proč mu připomněla novinové snímky Magdy Goebbelsové; tahle žena byla mladší a o hodně příjemnější, než jak si představoval manželku ministra propagandy.

„Je mi líto, whisky nemáme. Ale můžu vám nabídnout dobrý koňak.“

„Tak si dám ten. Mimochodem, mluvíte výborně anglicky, Fräulein.“

Už dříve kvůli němu přešla do angličtiny. Popravdě tím Wildeovi moc velkou radost neudělala. Už dlouho se pilně věnoval studiu němčiny – zpočátku ho učil jeden profesor z Peterhouse, kterého pak odvolali na nějakou základnu tajné služby, aby se zapojil do válečného úsilí, potom profesorova manželka, rodilá Němka, a posledních pár dní před odletem paní Kempová. Wilde měl sám ze sebe docela dobrý pocit, ale na letušku jeho němčina zřejmě takový dojem neudělala.

„Děkuju, pane. Před válkou to bylo povinné, to jsem létala do Londýna. A je dobré se občas procvičit. Vy jste Američan, že ano, Herr Esser?“

„Ano, to jsem. Mám německé předky.“

„Vážně? A odkud, pane?“

„Můj dědeček byl inženýr z Krefeldu. Roku 1895 odjel do New Yorku. Původně se tam nechtěl usadit nastálo, ale seznámil se tam s mojí babičkou, která taky pocházela z Německa – z Kolína nad Rýnem. A když se jim narodil můj otec, zůstali v Americe. Škoda že jsem se ve škole nenaučil líp německy.“

„Ach, s tím se netrapte, pane. Mluvíte velice dobře. A v novém Německu budete velice vítán.“ Uklonila se – skoro udělala pukrle – a přátelsky se na něj usmála. „Přinesu vám ten koňak.“

Když nastupovali do letadla, vítali je letuška, její kolegyně a oba piloti pozdravem „Heil Hitler!“, který jim s předstíraným nadšením oplatil, ale ve vzduchu už se naštěstí nic podobného nedělo, takže to chvílemi vypadalo jako normální linkový let z dob, kdy v Evropě panoval mír.

Skutečnost byla ovšem úplně jiná. Seděl v nacisty ovládaném letadle nad fašistickým Španělskem a měl namířeno přes okupovanou Francii přímo do nitra Hitlerovy Říše. Veškeré přípravy na jeho misi se vtěsnaly do deseti vyčerpávajících dnů. Za deset dnů se musel naučit všechny detaily své krycí totožnosti, zvyknout si na jméno Esser, ujistit se, že nemá nikde na prádle britské nášivky nebo značky z čistíren, že jeho americké doklady jsou v naprostém pořádku, a zkontrolovat desítky dalších drobností, které by ho mohly prozradit.

Za deset dnů si nechal narůst knírek a zvykl si nosit brýle.

Cashbone neměl dostatečnou kvalifikaci, aby ho zasvětil do technik tajných služeb, a tak Eaton povolal lidi z britské SOE. A jak byl jeho výcvik krátký, tak byl také intenzivní. Připadalo mu to jako dlouhá jízda na horské dráze.

Když po tom obědě s Lydií odjel do Londýna, představoval si, že ho pověří vedením kanceláře, že bude pomáhat vybudovat nový úřad COI podle představ prezidenta Roosevelta a Billa Donovana. Rozhodně nečekal, že ho hned vyšlou do terénu, na extrémně nebezpečnou misi.

Když dal najevo své znepokojení, Cashbone omluvně pokýval hlavou.

„Obávám se, že došlo ke změně plánů. Nemáme nikoho jiného, komu to svěřit. Ta zásilka je pro nás velice důležitá – je to mise, která by mohla zásadním způsobem ovlivnit vývoj války. V tuhle chvíli vám nemůžu říct nic bližšího.“

Co mohl dělat? Vždycky byl pevně přesvědčen o tom, že člověk musí za mír a svobodu bojovat, jakkoli to zní paradoxně. První válka mu utekla, ale tahle už se mu nevyhnula – a tak souhlasil, přestože neměl ani zdání, k čemu se vlastně upsal. Potom celých deset dní v kuse – od snídaně až dlouho do noci – pracoval na proměně v Thomase Essera, amerického podnikatele, oportunistu a sympatizanta s nacisty.

Z Londýna ho převezli zpátky na sever do konspiračního domu SOE nedaleko Cambridge, kde pod dozorem přísné matrony jménem Rosamund Kempová absolvoval rychlokurs němčiny a německého společenského chování. Byla to dáma kolem čtyřicítky, perfektně upravená, s živýma, bystrýma očima.

Celé dny spolu mluvili výhradně německy. Každý den vařila německé jídlo. A oslovovala ho jeho novým jménem. Zpočátku mu připadala chladná a odměřená, ale rychle k ní začal cítit respekt a docela si ji oblíbil.

„Nesnažím se z vás udělat Němce, Herr Esser. To by ani nebylo možné. Jenom chci, abyste se mezi nimi cítil jako ryba ve vodě, abyste chápal i drobné nuance toho, co říkají – zvlášť když si budou myslet, že vám unikají.“

Když odjížděl, nepopřála mu hodně štěstí. Jen řekla: „Jestli všechno půjde podle plánu, tak se za týden nebo za dva zase uvidíme.“

To se mu líbilo.

Teď, když seděl na palubě letadla, cítil, že už zanedlouho pozná na vlastní kůži, jak byla její výchova úspěšná.

Letuška mu donesla koňak. Wilde nasál omamnou vůni, ochutnal a pak do sebe sklenku obrátil naráz. Přemýšlel, že by si řekl o další, ale pak si to rozmyslel. Bude potřebovat čistou hlavu. Jediná chyba by ho mohla stát život.

Cesta, kterou zatím urazil, byla poměrně klikatá. Jak mu bylo řečeno, pravý Thomas Esser v Americe zpočátku odmítal spolupracovat. Ve skutečnosti s nacisty nesympatizoval, ale nehodlal se ani podílet na něčem, co by Říši či vyhlídkám jeho firmy na spolupráci s ní nějak uškodilo.

Nakonec pod tlakem Roosevelta – prostřednictvím jeho blízkého spolupracovníka Billa Donovana – přistoupil na žádost COI a vydal svůj cestovní pas. Nepočetná skupinka lidí, kteří o této misi věděli, se shodovala na tom, že bude lepší použít pravé dokumenty než padělky. Nahrávala tomu i skutečnost, že se Wilde pravému Esserovi docela podobal.

Jedním ze zjevných rozdílů bylo, že Esser měl na fotce ve svém pasu brýle, zatímco Wilde je používal jen na čtení. V New Yorku tedy narychlo vyrobili brýle s Esserovými obroučkami a Wildeovými čočkami, aby je mohl nosit spuštěné na špičku nosu a dívat se přes jejich horní okraj. Kromě toho měl Esser tenký knírek, který si Wilde musel nechat narůst. Kdyby je někdo postavil bok po boku, byly by rozdíly mezi pravým Thomasem Esserem a jeho dvojníkem na první pohled patrné, ale porovnání s ohmatanou fotografií se Wilde obávat nemusel.

Pravého Thomase Essera zatím – opět proti jeho vůli – převezli do konspiračního domu ve Vermontu. Po Spojených státech se pohybovalo příliš mnoho nacistických špionů, než aby mohl zůstat na svobodě. Jeho sekretářka měla na všechny dotazy odpovídat, že její šéf na pár dnů odjel mimo město a nebude k zastižení.

Zatímco nešťastný Esser v Nové Anglii nastoupil nucený rekreační pobyt plný rybaření a dlouhých procházek, kopie jeho brýlí spolu s originálem pasu putovala na palubě létajícího člunu Boeingu 314 Clipper na Azorské ostrovy. Wildea na stejné místo dopravila rychlá korveta britského námořnictva. Bývalo by asi lepší, kdyby se přesunul do Ameriky a nastoupil svou cestu jako Thomas Esser přímo tam, ale času nebylo nazbyt a přistoupit během mezipřistání na Azorách bylo celkem přijatelné riziko. Nezdálo se pravděpodobné, že by agenti třetí říše sledovali seznamy cestujících v přístavu Port Washington u New Yorku.

Z Azorských ostrovů pokračoval Wilde se svou novou výbavou – brýlemi, doklady, americkým šatstvem, otlučeným starým kufrem opravdového Essera, toaletními potřebami ze Saks Fifth Avenue a novým, o trochu kratším sestřihem – letadlem společnosti PanAm na poslední část své cesty, k přístavu hydroplánů na řece Tajo nedaleko Lisabonu.

Tři dny pobýval v elegantním hotelu Avenida Palace a dobře věděl, že ho tam pozorují němečtí agenti, kterými se to v restauraci a na baru jen hemžilo. Bylo zvláštní naslouchat – a povětšinou i rozumět – hlučné spleti německých rozhovorů. Dokonce i smích tu zněl německy. V jiných částech města se dala zaslechnout britská i americká angličtina, francouzština, španělština i hrdelní tóny východoevropských jazyků, které neznal. A samozřejmě portugalština. Jejich město, neutrální zóna v Evropě stravované ohněm války, jako by okupovala půlka světa, která tu hledala útočiště, ale stále patřilo Portugalcům.

Wilde cítil podivný neklid, že se ocitl v zemi, která není ve válce.

Oproti šedi, vlhku a všeobecné uměřenosti Cambridge bylo Portugalsko prosluněné a plné barev a vůní z lahodného jídla. A pak ho v jeho hotelovém pokoji navštívil německý diplomat, který se představil jako Anton Offenbach, a zeptal se ho na jeho plánovanou cestu do Berlína.

„Tak vy o mně už víte?“ zeptal se Wilde, který muže hned považoval za špiona.

„Samozřejmě, Herr Esser. Očekávali jsme vás. Viděl jsem váš hydroplán přistávat na Cabo Ruivo. Jak bychom o vás mohli nevědět? Na vaši návštěvu se už těší i v Berlíně. A když jsme u toho, byl jsem požádán, abych svého nadřízeného informoval, co přesně nabízíte. Zprávy z vaší kanceláře v New Yorku byly sice velice zajímavé, ale bohužel ne zcela jasné.“

„Obávám se, že to bude muset počkat, dokud tam nedorazím osobně, Herr Offenbach. Jedná se o komplexní záležitosti – takové informace se jen těžko přenášejí po drátech nebo obyčejným dopisem.“

„A co ve schránce s diplomatickou poštou z naší lisabonské ambasády? Ujišťuji vás, že je dokonale zabezpečená.“

„Ne, Herr Offenbach, ani v ní ne. A se vší úctou, vlastně ani nevím, kdo jste. Klidně byste mohl být anglický nebo americký špion. Angličtinu ovládáte až pozoruhodně dobře, a jak jsem slyšel, tohle město se tajnými agenty jen hemží.“

Offenbach se polichoceně usmál. „Studoval jsem jazyky na Oxfordu, proto ta angličtina. Samozřejmě to nijak neuškodilo mé další kariéře na Auswärtiges Amt.“

Samozřejmě že ne. Junkerská rodina. Bylo to stejné jako všude jinde ve světě – synáčkové z rodin vyšší střední třídy se hrnuli na významná a zajištěná místa na ministerstvech zahraničí. Zrovna tak to fungovalo i ve Washingtonu a v Londýně. Snadný kariérní postup a jistota umístění daleko od frontové linie. Ale Wilde ho chtěl ještě trochu podusit.

„Na to všechno mám ale jen vaše slovo.“

„Naprosto vám rozumím. Ale co vy, Herr Esser – vy nejste špion?“

„Vypadám snad jako špion?“

Muž, který si říkal Offenbach, se zasmál.

„Když už se ptáte, připomínáte mi spíš jednoho z profesorů, co jsem měl na univerzitě, přestože zdaleka nebyl tak urostlý. Je jasné, že ze zjevu nelze nic usuzovat. Tak dobrá. Letadlo do Berlína odlétá zítra ráno. Přesně v devět hodin.“

Už se nezmínil o tom, že sám poletí také, takže Wildea druhý den ráno trochu zarazilo, když nastoupil na palubu a spatřil ho o několik řad dál. Offenbach se za ním otočil a oba se krátce pozdravili.

A to bylo všechno. Tak snadno se dalo vkročit do jámy lvové.

KAPITOLA TŘETÍ

Úředník pasové kontroly na letišti v Tempelhofu si jeho fotku prohlížel celou věčnost.

„Na tom snímku máte takovou kulatou tvář, Herr Esser,“ řekl nakonec.

„Od té doby jsem trochu zhubnul.“

„A podle razítek jste se dost nacestoval – hlavně po Jižní Americe. Rio, Montevideo, Santiago, Buenos Aires…“

„Moje společnost má ve všech těch zemích obchodní zájmy.“

„A co v Anglii, Herr Esser? Tam jste nikdy nebyl?“

„Ne,“ zalhal Wilde, ani nehnul brvou. „S Británií neobchodujeme.“

„A v Německu jste taky dosud nebyl?“

„Jen jednou, ještě jako kluk. Rodiče mě vzali za příbuznými do Krefeldu.“

„Ale jazyk umíte dobře.“

„To díky otci. Trval na tom, abych se naučil jazyk jeho předků.“

„Nejste náhodou nějak spřízněný s Führerovým starým přítelem Hermannem Esserem?“

„Pokud vím, tak ne. Obávám se, že jsem o tom pánovi ani neslyšel.“

„A víte, kde dnes žijí vaši příbuzní tady v Německu, pane?“

„Ne. Přestali jsme se stýkat ještě před minulou válkou.“

„Rád bych si zapsal jejich jména.“

„No, řeknu vám, co si pamatuju. Ale to víte, bylo mi šest let. Moc mi toho neutkvělo. Vím, že jsem tady měl dva strýčky – Sebastiana a Johanna, oba byli inženýři jako můj otec. A taky nějaké bratrance a sestřenice, ale jména už si nevybavuju. Ne, počkat, vzpomínám si na dívku asi tak v mém věku – Petra, tak se jmenovala. Petra Esserová. Všichni to byli Esserovi.“

„Výborně. Máte v rodině někoho neárijského původu?“

„Myslíte Židy? Ne, nejsme Židi.“

„Nebo Slovany, cikány…“

„Samí Němci. Čistokrevní Němci. Jako sám Führer.“

Úředník na okamžik strnul. „Prosím, Herr Esser, nesrovnávejte se s Führerem.“

Wilde sklonil hlavu. „Omlouvám se.“

Úředník pokynul muži v obleku, který stál u dveří vpravo od pasové kontroly. Když k nim přišel blíž, Wilde poznal, že to je Anton Offenbach.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Jawohl, Herr Offenbach. Teď už je váš.“

Wilde se s úředníkem rozloučil a otočil se k Offenbachovi.

Muž za jeho zády se ještě jednou ozval.

„A mimochodem, všechno nejlepší k narozeninám, pane.“

„Ale ne, to bylo minulý měsíc,“ řekl Wilde přes rameno.

Tak snadno mě nenachytáte.

„Máte pravdu, Herr Esser. Doufám, že jste si užil oslavu a dostal pěkné dárky.“

„Na takové věci už jsem moc starý.“

Wilde se plně soustředil na Offenbacha. Po prvním setkání v Lisabonu nečekal, že ho bude doprovázet až do Berlína. Teď, když si ho pozorně prohlížel, viděl dokonale upraveného mladého muže, jaké často potkával v diplomatických kruzích v Americe i v Londýně. Vlasy ulízané dozadu, hladce oholené tváře, pleť zlehka opálená od portugalského slunce, pronikavé oči a laskavý úsměv, který v jeho profesi nemusel být upřímný, ale i tak dokázal zapůsobit. Klidně by mohl být špion, ale vypadal přesně jako ten, za koho se vydával – mladý atašé z ministerstva zahraničních věcí.

„Mám vám posloužit jako průvodce a tlumočník, Herr Esser.“

„To zní jako úkol nedůstojný muže ve vašem postavení, Herr Offenbach.“

„Ale vůbec ne – vždyť vy jste v naší zemi významným hostem. Musím se postarat, aby vám tu nic nechybělo.“

„To by mi zřejmě mělo lichotit.“

„Samozřejmě bychom vás neradi jakkoli omezovali, ale musím plnit své povinnosti. Přijel jste z klidu a míru ve Spojených státech do země, která bojuje v největší válce všech dob, což znamená, že je nutné přijmout určitá opatření. Je politováníhodné, že vztahy mezi vaší zemí a tou naší nejsou tak dobré, jak by mohly být. A do toho ty britské nálety. Rádi bychom se o vás postarali, aby se našemu vzácnému hostu z Ameriky nic nestalo…“

Byla to skrytá výhrůžka? Pokud ano, tak se Offenbachovi podařilo ji zamaskovat vlídným úsměvem a lehounkým dotykem prstů na Wildeově rameni. Wilde usoudil, že ve svém volném čase se Anton Offenbach určitě věnuje umění, nejspíš hře na klavír. A taky si vzpomněl, co ten muž říkal o svém studiu na Oxfordu. Z té zmínky vyplývaly nepříjemné možnosti všeho druhu. Co kdyby tu Wilde narazil na někoho, kdo ještě nedávno chodil na Cambridge? Na to raději ani nemyslet…

„A můžu vám říct, pane,“ pokračoval Offenbach, „že by vás zítra dopoledne velmi rád přijal sám Reichsminister Todt. Většinu času tráví ve Vlčím doupěti po boku Vůdce, ale šťastnou shodou okolností je zrovna teď na pár dní v Berlíně a udělal si na vás čas.“

Wilde cítil, jak se mu svírá žaludek. Bože, jak by on, učitel dějepisu, mohl rozebírat technické záležitosti s někým tak slavným jako Fritz Todt, strůjcem výstavby německých dálnic, který teď ovládal chod celé německé válečné mašinerie? Pochybovačně potřásl hlavou.

„Upřímně řečeno, Offenbachu, raději bych se sešel s vašimi průmyslníky – ti spíš pochopí, jakou nabídku pro ně mám. Sám jistě víte, že jsem velkým obdivovatelem pana Hitlera a národněsocialistické ideologie, ale na téhle cestě mi jde výhradně o podnikání. O peníze, ne o politiku.“

„Prosím, nepodceňujte pana doktora Todta. Je to vysoce kvalifikovaný inženýr a jistě vám bude rozumět, i když s ním budete probírat technické detaily. Navíc jako ministr zbrojního průmyslu rozhoduje o financování a zodpovídá se jen samotnému Vůdci.“

„Ale budu se moct sejít i s lidmi z branže?“

„Samozřejmě.“

„Dobrá. Ovšem ještě před schůzkou s pane doktorem Todtem bych se rád zastavil na americké ambasádě.“

Offenbach sebou překvapeně trhnul. „Proč byste to dělal, Herr Esser?“

„Ze zdvořilosti. Nejsem tu nelegálně, a samotná skutečnost, že bych rád obchodoval s Německem, ze mě nedělá žádného vlastizrádce, přestože bude nutné se nějak vypořádat s obchodními embargy. Víte, má společnost, my nejsme politici ani křižáci. Jediné, o co nám jde, je zisk.“

„Budu se o tom muset poradit s nadřízenými.“

„Ale to se klidně poraďte, příteli! Je pravda, že Roosevelta z hloubi duše nenávidím, tak jako každý soudně uvažující Američan. S tím zákonem o půjčce a pronájmu už zašel mnohem dál, než se sluší. Ale přes to všechno jsem vlastenec a mám ve zvyku ohlásit se na místním zastupitelství v každé zemi, do které zavítám. Kromě toho mám na zdejší ambasádě – tedy spíš na tom, co z ní zbylo – starého přítele, Jamese Vanderberga. Kdysi jsme spolu chodívali plachtit na Michiganské jezero. Nechtěl bych, aby si teď o mně myslel, že se svou cestu do Německa pokouším nějak tajit.“

Offenbacha to očividně tak vyvedlo z míry, že nevěděl, co říct.

Wilde toho okamžiku využil a s přehnanou důvěrností ho vzal kolem ramen.

„No tak, Offenbachu. Sice jsem právě dorazil, ale se svým původem jsem jedním z vás a budu křičet Sieg Heil! v první řadě. Ale teď bych si nejraději dopřál horkou lázeň, pořádné jídlo a skleničku něčeho ostřejšího.“

Vzpomněl si na slova Philipa Eatona poslední večer před tím, než se nalodil na korvetu mířící k Azorským ostrovům.

„Cokoli budete dělat, Wilde, nepřehánějte to! Ano, máte tam hrát nacistického sympatizanta, ale nedělejte ze sebe fanatika. Dobrý důstojník tajné služby – a že jich Němci mají mraky – vás prokoukne na míli daleko, když budete příliš horlivý.“

Wilde si to zapamatoval.

Němec se po chvilce uvolnil.

„No, Herr Esser, o vaše osobní pohodlí bude samozřejmě postaráno. Čeká na vás vůz – a apartmá v hotelu Adlon. Všechno je na náš účet. Nejprve ale musíte projít celní kontrolou.“ Vzal Wildeův kufr a pobídl ho směrem ke dveřím. „Budou vám muset prohlédnout zavazadlo. Samozřejmě je to pouhá formalita.“

Hotelové apartmá Wildea příjemně překvapilo. Bylo v něm všechno, co si jen mohl přát, včetně koupelny se sprchou, pracovny a jídelny. Čekaly na něj láhve sektu Henkell a vína Margaux, krabička švýcarských čokoládových pralinek a miska s čerstvým ovocem, které v Berlíně roku 1941, zvlášť takhle pozdě na podzim, muselo být dost vzácným zbožím.

Offenbach mu navrhl, aby společně povečeřeli v hotelové restauraci, ale Wilde odmítl s tím, že je unavený a objedná si něco k snědku na pokoj. Místo toho se domluvili na společné snídani.

A teď byl sám. Se sklenkou červeného vína v ruce pečlivě zkoumal nástěnné lampy a ohmatával zespodu desky stolů, aby našel skryté mikrofony sloužící k odposlechu. Žádné neobjevil, ale byl si jistý, že tu budou – možná přímo ve stěnách nebo za dřevěnými lištami u podlahy. Gestapo ho každopádně bude odposlouchávat. Možná by mohl chrápat, jen aby je nějak zaměstnal. I celní kontrolu na letišti provedli velmi svědomitě, prohledali mu celý kufr, zkoumali štítky na košilích a vyptávali se ho na původ různých věcí, třeba žiletky na holení nebo poznámkového bloku.

Offenbach si všiml, že s sebou neveze žádné technické výkresy. Wilde se jeho údivu jen zasmál.

„Přece to nedám z ruky jenom tak, Herr Offenbach. Všechno to nosím v hlavě. Jestli to chcete, musíte si to koupit.“

Čím víc o tom přemýšlel – a že o téhle šílené misi přemýšlel opravdu hodně –, tím víc si uvědomoval, že jeho jediná naděje na přežití spočívá v přehnaném sebevědomí třetí říše, která momentálně ovládala většinu západní Evropy a na východě drtila Sovětský svaz. Proč by nesporní vládcové rychle se rozrůstajícího impéria neměli důvěřovat Američanovi německého původu, který jim slibuje podporu jejich válečného úsilí? I tak se to v jejich zemi hemžilo cizími dělníky, možná už jich dokonce bylo víc než domácích. Jak by jim mohl uškodit jeden obrýlený Yankee? Nebude lepší nechat ho, ať si tu dělá, co chce, a doufat, že jim nabídne něco, co potřebují? Jestli se k němu budou chovat přátelsky, vrátí se do Ameriky s podepsanou smlouvou a bude nové Německo vychvalovat na každém kroku, což aspoň trochu vezme vítr z plachet intervencionistům a zastáncům zákona o půjčce a pronájmu.

Wilde poodhrnul záclony a zahleděl se do noční temnoty. I tady platilo nařízení o zatemnění. Zrovna jako v Anglii.

Romy Dietrichová věděla, že se blíží její poslední chvilka. Byla si jistá, že ten hlupák otec Huber už je po smrti a že ti, kdo ho zabili, brzy navštíví i ji. Budou ji mučit – a až ji zlomí a ona jim vyzradí, kde Klara žije, zabijou ji. A potom zabijou Klaru.

Byla si tím jistá zrovna tak jako tím, že v zrcadle vidí svou vlastní tvář. Byla to pohledná, zachovalá árijská tvář s velkýma očima, inteligentníma a plnýma strachu. Příliš stará na to, aby se mohla považovat za mladou, ale příliš mladá na to, aby umřela.

Bála se smrti, ale ještě víc se bála bolesti; věděla, že by ji nedokázala snést. Jestli – až – ji začnou mučit, řekne nebo udělá cokoli, jen aby přestali.

Romy chtěla Klaru a její opatrovníky varovat, ale nemohla za nimi vyrazit osobně, protože už ji možná sledovali. Taky jim nemohla napsat, neboť veškerá pošta byla monitorována. Stejně tak nepřipadal v úvahu ani telefonát přes ústřednu, kterým si otec Huber nepochybně podepsal vlastní rozsudek smrti.

V tomhle nevábném penzionu na severním okraji berlínského Charlottenburgu, jen kousek od věznice Plötzensee, se moc dlouho ukrývat nemohla. Hostinská už se na ni dívala s neskrývaným podezřením. Většinu pokojů obývali dělníci z Francie, Nizozemí a Čech, kteří pracovali v továrnách Siemens ve Spandau. Tak proč by se zrovna tady, ptala se hostinská zcela otevřeně, měla ubytovat spořádaná žena ve středním věku hovořící s venkovským přízvukem, podle kterého nepochybně pochází z Rakouska? Utíká snad před něčím? Nebo je Židovka?

Proti tomu se Romy rázně ohradila.

„Podívejte se na mě, milá paní. Vypadám snad jako Židovka?“

„Je spousta Židů, co nevypadaj jako Židi. A Berlín je takovejch U-Bootů plnej.“

„Možná, ale já mezi ně nepatřím.“

Hostinská, paní Schlegelová, se na ni opovržlivě zadívala.

„To budou rozhodovat jiný, vy ne. Možná jste římská katolička, což je podle mýho stejně špatný. Kdo ví? V Ostmarce jsou přece všichni takový, nebo ne? Však se brzo ukáže, paní Dietrichová – jestli to teda je vaše pravý jméno.“

Jistěže to bylo její pravé jméno. Ze svého bytu v klidné a ničím nezajímavé ulici na Kreuzbergu utekla necelou hodinu po telefonátu od otce Hubera. Už se nevrátila ani do obecní nemocnice ve Friedrichshainu, kde pracovala jako porodní asistentka. Musela si pospíšit; nebyl čas shánět falešné doklady.

Bylo jí jasné, co ta zatracená Schlegelová udělá: Udá ji předsedovi místní samosprávy, výběrčímu ze Zimní pomoci nebo nějakému příslušníkovi SA, a kterýkoli z nich to udání obratem předá na gestapo. Pro každého, na koho padlo podezření, že nemá správné politické postoje, anebo ještě hůř, že je Žid, teď panovaly krušné časy. Od září platila pro všechny Židy povinnost nosit žlutou šesticípou hvězdu a každý slyšel zvěsti o zátazích, které probíhaly vždy nad ránem a po kterých jich stále více odváželi na východ. Nikdo se pochopitelně na nic neptal; všichni byli rádi, že jich samotných se to netýká.

Tohle všechno Romy dobře věděla, zato neměla ponětí, kdo jde vlastně po ní. Byla to vůbec operace gestapa, anebo soukromá akce lidí, kteří podléhali přímo Bormannovi? Samozřejmě neměla žádný důkaz, že by ji někdo sledoval. Prostě to věděla. Intuice založená na tom, že dlouhých deset let čekala, až tahle chvíle přijde.

Musela se znovu přesunout, a to rychle. Zdrží se v tomhle špinavém penzionu ještě jednu noc a pak se odstěhuje a tu příšernou Schlegelovou už snad nikdy neuvidí. Měla jediný plán: nastoupit do vlaku mířícího kamkoli na německý venkov a počkat, kam ji doveze. Zkusit štěstí v nějakém malém městečku, pobýt tam několik dní a pak se zase vydat na cestu. Díky bohu, že má nějaké peníze.

Když si pro ni té noci Kalt a Brunner přišli, v duchu se proklínala, že neutekla hned. To ovšem nemohla tušit, že o ní vědí už několik dní, že ji sledovali a vyčkávali v naději, že je zavede přímo k té dívce. Šanci utéct nikdy neměla.

Kalt se rozhodl, že nemůže déle čekat. Poslední telefonát s Bormannem byl dost hrozný. Měl pocit, jako by se Reichsleiterovy jedovaté sliny přenášely i po telefonní lince, a raději držel sluchátko daleko od ucha. Dny čekání na to, jestli ho Romy Dietrichová k té dívce nedovede sama od sebe, byly sečteny. Nezbývalo než dostat z ní potřebné informace méně elegantním způsobem.

O půlnoci ji probudil hluk a světlo proudící z chodby do jejího podkrovního pokoje. Ve dveřích stála Frau Schlegelová a dva muži, které nikdy dříve neviděla. Jeden z nich byl obrovský, ten druhý malý a brýlatý.

„To je ona,“ řekla hostinská. „Dluží mi peníze.“

„Pošlete účet do Prinz-Albert-Strasse,“ řekl Kalt lhostejným tónem. „A teď nás nechte.“

„Tak co je zač? Židovka? Splnila jsem svoji povinnost a nahlásila ji, že se tady schovává. Za to si zasloužím aspoň ty peníze, co mi dluží.“

Kalt se ani neobtěžoval s odpovědí, jednoduše ženu odstrčil do chodby a oba muži vstoupili dovnitř. Romy seděla na posteli v noční košili a na prsa si tiskla tenkou přikrývku. Brunner ji popadl za vlasy a stáhl ji na zem. Tvrdě dopadla na podlahu.

„Vstávat!“ štěkl na ni Kalt.

„Co jste zač? Co po mně chcete? Já nejsem Židovka,“ vypravila ze sebe, přestože jí hrůzou cvakaly zuby.

„Zato my víme, kdo jste vy a co jsi zač. Romy Dietrichová, porodní asistentka. Půjdete s námi. Oblékat! A nepokoušejte se utéct nebo dělat potíže. Bylo by to jedině horší.“

Dole pod úzkým schodištěm znovu narazili na Frau Schlegelovou. Brunner tlačil Romy směrem ke dveřím. Kalt mávl na hostinskou, aby přišla blíž.

„Řekněte mi, co o té ženské víte.“

Žena hrdě vypjala hruď jako voják na přehlídce.

„Hned jsem věděla, že se před někým schovává, pane.“ Nenávistně se zahleděla na Romy. „A měla jsem pravdu, že jo? Je to Židovka?“

„Mluvila jste s ní?“

„Ano, pane. Chtěla jsem zjistit, co je zač.“

„A pod jakým jménem se ubytovala?“

„Frau Dietrichová. Romy Dietrichová.“

Nenech žádné stopy. Tak mu to Reichsleiter řekl. Možná Frau Schlegelová o té holce nic nevěděla – ale co kdyby se před ní Dietrichová o něčem zmínila? Nebylo to moc pravděpodobné, ale…

Kalt kývl na Brunnera a pohybem šedých očí do strany ho nasměroval k hostinské. Brunner okamžitě pustil Romy a obrátil svou pozornost k Frau Schlegelové. Byl dvakrát vyšší než ona a zlomit jí vaz pro něj nepředstavovalo žádnou námahu. Jako když selka zakroutí krkem kuřeti.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Wilde zpočátku vůbec nechápal, co se děje. Plných pět vteřin jen zmateně hleděl do tmy, pak vyskočil z postele. Sirény ohlašovaly nálet.

Recepční mu celý postup podrobně vysvětlil. Všichni hosté se neprodleně mají odebrat do sklepa a vyčkat tam, dokud nebude poplach odvolán. Wilde předstíral pobavení.

„Přece nebudou bombardovat Berlín?“

Samozřejmě věděl, že to je docela dobře možné – zrovna ten měsíc už jeden nálet proběhl. Cestou z Tempelhofu do centra města viděl na některých místech sutiny.

„V podstatě o nic nejde,“ ujistil ho recepční. „Je to jen zoufalé gesto Britů, kteří jsou na pokraji kapitulace. Opravdu není čeho se bát.“

Wilde jen pokrčil rameny. „Doufám, že máte pravdu.“

Strach z bombardování ale neměl. Na vlastní oči viděl Londýn po Blitzu; ve srovnání s tím byly škody v Berlíně zanedbatelné.

Teď byl ve sklepení hotelu a čekal, až se rozezní dunění výbuchů. Rozlehlé podzemní prostory byly plné hostů a personálu. Využil příležitosti a pozoroval tváře lidí, kteří se nedobrovolně účastnili tohoto nočního srocení. Skoro by čekal, že mezi nimi spatří i Offenbacha. Teď za něj ale zřejmě nastoupila noční směna. Na Wildeův pohyb měl dohlížet někdo jiný – možná portýr nebo číšník z pokojové služby. Anebo někdo, kdo se vydává za dalšího hosta.

A pak v davu zahlédl tvář, kterou znal.

Byl to jeho starý přítel Jim Vanderberg – muž, který mu měl předat onu zásilku. Díval se jeho směrem, ale zdálo se, jako by Wildea vůbec nevnímal. Až o chvilku později neznatelně mrknul, takže jen on sám poznal, že o něm ví.

Ráno bylo deštivé a kalné. Z okna Wilde viděl ponurou třídu Unter den Linden i Braniborskou bránu. Vytrvalé mrholení umocňovalo pocit všudypřítomné šedi, ze které jako rudé ostrůvky vystupovaly vlajky s hákovým křížem, zplihle visící na budovách. Offenbach ho u snídaně ujistil, že podle předpovědi se má počasí zlepšit; už odpoledne prý bude jasno a on spatří třetí říši v celé její slávě.

„Vůbec mi to nevadí,“ řekl Wilde. „Tuhle část roku mám nejraději.“

„Vaše setkání s panem doktorem Todtem je naplánováno na desátou. Doufám, že vám to vyhovuje.“

Doufal, že se mu podaří ještě před tím navštívit americkou ambasádu a oficiálně se potkat s Jimem, jenže teď bylo jasné, že to musí počkat. Ale co vůbec Jim dělal ve sklepení hotelu? Byla to náhoda? Zdržel se s někým pozdě do noci v hotelovém baru? Anebo tam šel záměrně, aby se ujistil, že Wilde bezpečně dorazil? Doufal, že se vše brzy dozví.

„Jistě, v deset hodin,“ odpověděl Offenbachovi.

„Dobrá. Doprovodím vás na ministerstvo a budu vám dělat tlumočníka.“

„Myslím, že to se svou němčinou zvládnu, ale děkuju.“

Číšník jim nalil kávu. Wilde se napil a málem tu břečku zas vyplivl.

„Proboha, co to je?“

„Obávám se, že Ersatz – nejspíš žaludy nebo cikorka. S dovozem kávy máme potíže. Ale jestli chvíli vydržíte, Herr Esser, jsem si jistý, že na setkání s Reichsministrem se bude podávat pravá káva.“

Wilde znechuceně odložil šálek.

„Ano, myslím, že raději počkám.“

Posnídali žitný chléb se sýrem a tenkými plátky uzeniny a Wilde si dal sklenici čerstvého mléka. Offenbach, kterému náhražková káva zřejmě vůbec nevadila, ho znovu začal zpovídat, proč se zrovna teď vydal do Německa, přímo do válečné zóny.

„Jak už jsem řekl, pro peníze,“ řekl Wilde. „Zrovna tak jako staří kupci. Čím dál zboží vezete, tím větší je riziko – a taky zisk. Tak to vždycky bylo, Herr Offenbach.“ Rozhlédl se po okolních stolech. Byly prostřené bílými ubrusy a porcelánem a obíhali je číšníci a servírky v černých stejnokrojích. „Každopádně mi to tady zase tak nebezpečné nepřipadá. Spíš mám pocit, jako bych zavítal do srdce velké říše. A válka? Ta už brzy skončí, ne?“

„Jistě. Stalin už je na kolenou. Naše armáda už pouze čistí terén. Moskva a Petrohrad budou do Vánoc v našich rukou.“

„V tom případě jsem si svou cestu načasoval, jak nejlíp jsem mohl. Ale povězte mi: Když říkáte, že jste můj průvodce a tlumočník, proč se mi pořád zdá, že jste spíš vězeňská eskorta?“

Offenbachův šálek kávy strnul na půli cesty ke rtům.

„Nejste tu vězněm, Herr Esser.“

„Ne? Tak to rád slyším.“

Na ministerstvu panoval překotný ruch. Ze všech stran k Wildeovi doléhalo klapání psacích strojů, u kterých seděla celá armáda sekretářek. Úředníci, někteří ve vojenských uniformách, jako by zabírali každý volný metr místa; pracovali na dokumentech, mapách a u telefonních přístrojů, anebo někam pospíchali předat důležité zprávy a chvatně přecházeli po chodbách. Pochopil, že se ocitl přímo ve strojovně německé válečné mašinerie, takže nebylo divu, že tu byl kravál jako uvnitř jedoucího tanku.

Ale sotva se za ním zavřely dveře pracovny Reichsministra Fritze Todta, hluk skoro úplně utichl a vystřídalo ho strašidelné ticho. Todt zvedl hlavu od papírů, předklonil se v křesle a zahleděl se Wildeovi do očí. Nezdvihl pravici, jen mu ji podal. Wilde se natáhl přes stůl a sevřel ji. Todt měl pevný stisk a drsnou kůži.

„Dobrý den, Herr Esser,“ přivítal ho.

„Je mi velkou ctí, pane ministře.“

Todt mávl rukou. „Pojďme rovnou k věci. Především mi prosím řekněte, kdo přesně jste.“

„Jsem výrobce motocyklů. Naše firma se jmenuje Esser Trautmann.“

„A jak jste na tom politicky? Jste členem Německo-amerického spolku?“

„Do politiky se nepletu, ale je pravda, že obdivuju výsledky národních socialistů. Dokázali jste v Německu velké věci.“

Todt jeho lichotky přešel mlčením. „Budu upřímný, Herr Esser. Důvod vaší cesty do Německa ve mně vyvolává spíš pochybnosti. Přijel jste v době, kdy vaše země materiálně podporuje naše nepřátele.“

Wilde přikývl. „A právě proto jsem tady, pane. Jsem přesvědčen, že naše vláda dělá hrubou chybu, když pomáhá Britům – a rád bych tuhle chybu aspoň trochu napravil, budu-li toho schopen.“

Německý ministr si Wildea dvě tři vteřiny měřil pohledem, ale pak se konečně usmál.

„V tom případě jste vítán. A dovolte mi rovnou říct, že jsem na jednom vašem stroji jezdil, byť to bylo ještě před válkou. Brooklyn 650.“

„No, to je opravdu kousek. Co jste na ni říkal?“

Pomalu, Wilde! V rámci výcviku jsme si to mnohokrát procházeli. Znáš to celé nazpaměť. Uklidni se. Na zádech už se potíš, i kolem krku. Ať si toho nevšimne.

„Dobrá, solidní mašina. Ano, líbila se mi. Po technické stránce bezvadná. Co si vzpomínám, mohla být silnější, zvlášť při velikosti motoru – ale to je to jediné, co bych jí mohl vytknout.“

„Taková kritika je zcela oprávněná. Sám taky jednu mám, ale nesnažím se s ní závodit. Pár jsme jich prodali i do Německa, byť zdaleka ne tolik, kolik bychom si přáli. Ale od listopadu 1938 je prakticky nemožné sem dovážet.“

Todt byl pohledný muž. Měl na sobě vojenskou uniformu, kterou Wilde nedokázal identifikovat; byla už trochu obnošená a nezdálo se, že by ji ministr nosil jen pro parádu. Todt se očividně nebál ušpinit si ruce. Vypadal spíš jako tvrdě pracující předák než jako uhlazený předseda představenstva.

Oproti tomu Wilde přišel v jemném vlněném obleku, který mu v New Yorku ušili na míru. Měl hedvábnou kravatu. Dnes nevypadal jako profesor, ale jako obchodník, a necítil se v té roli úplně dobře.

„Škoda,“ konstatoval Reichsminister. „Je to kvalitní stroj. Právě kvůli němu mě zajímalo, co nám můžete nabídnout. A mimochodem, kdo je Trautmann?“

„Ó, ten už je dávno po smrti. Byl to společník mého otce. Teď už firma patří jen naší rodině, ale nemělo smysl kvůli tomu měnit jméno.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hitlerovo tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.