České vydání vychází ve spolupráci se švédskou agenturou

Bonnier Rights, Stockholm a Kristin OIson Literary Agency s.r.o., Česko.

Cold Case: Väg 9

Copyright © Tina Frennstedt, 2020

Translation © Petra Hesová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-510-3

2004

Max se v rychlosti ohlédl dozadu, šlápl do pedálů a naslouchal, jestli se neozve zvuk motoru. Lilo čím dál tím víc. Po světlech auta zatím nebylo ani vidu, takže všechno v pořádku. Klid. Srdeční tep se pomalu vracel k normálu.

Možná se ho jen nějací přiopilí výrostci snaží vyděsit. Na sobotu večer byl na silnicích překvapivě mírný provoz.

Slyšel v husté tmě vlastní dech. Skřípot pedálů. Borovice v nedalekém lese šuměly pod náporem větru.

Právě v okamžiku, kdy opuštěná silnice zahýbala, se za ním objevilo pronikavé světlo. Max se podíval přes rameno. Třeba to není totéž auto, co předtím, blesklo mu hlavou. Vůz se mu však stejně jako poprvé pověsil na paty a nejevil sebemenší známku snahy ho předjet. Řidič možná nemá dostatečně dobrý výhled.

Uběhla další minuta. Auto se stále drželo ve zhruba tří- až čtyřmetrovém odstupu za ním, s rozsvícenými dálkovými světly. Co je to za podivnou hru na kočku a myš?

Přes dešťovou clonu si Max všiml světla u cesty. Dům, konečně nějaký dům. Neměl by tu zastavit? Už byl téměř u něj a viděl do kuchyně. Zároveň se auto ocitlo tak blízko, že ho málem shodilo z kola. Max tedy přidal, upíral pohled k oknu a zdálo se mu, jako by v něm zahlédl ženskou siluetu. V duchu mu vytanula před očima jeho maminka Gunnel. Měl by se s ní i s tátou vidět ve středu na vystoupení.

Vynořila se před ním další zatáčka. Rozespalost, která mu během večera kalila unavený zrak, byla tatam. Teď byl Max dokonale vzhůru.

Zvuk motoru utichl, a když se Max otočil a upřel přimhouřené oči do temnoty, uviděl, že auto zastavilo. Zhaslo světla. Max zabrzdil, došlápl na zem a bez hnutí hleděl k vozu.

Dlouhá vlněná černá šála v dešti nasákla vodou a teď ho její váha kolem krku začala tížit. Hodil si ji přes rameno. Kolena oranžových kalhot měl celá promáčená a vlhkost pronikala už i koženými rukavicemi. Prstům tohle nesvědčí. Ruce mu prokřehly a toužil dostat se do tepla, aby se mohl svléknout z mokrých šatů.

Kapky ledového deště ho bodaly do tváří jako jehličky.

Pouliční osvětlení sice záhy končilo, ale odtamtud už to bylo jen kousek k místu, kde měl Max v úmyslu odbočit na nábřeží, po němž dojede až domů. Ještě jednou se ohlédl za sebe, pak nasedl na kolo a znovu vyrazil.

Po tváři mu stékaly velké krůpěje vody, polodlouhé světlé vlasy měl úplně zmáčené a jektal zuby. Silnici před ním osvětloval jen tenký proužek světla z obstarožní svítilny nad předním kolem. Dynamo otírající se o pneumatiku slabounce bzučelo.

Kolik může být hodin? S ostatními se rozloučil na náměstí krátce po jedné, když v hospodě zavírali. Vládla u toho dost vzrušená, rozhádaná atmosféra. Kamarádi ještě nekončili, tah pokračoval dalším večírkem v Malmö. Možná měl přece jen jít s nimi, a ne šlapat domů na kole úplně sám a ve tmě. Chtěl se však před koncertem cítit ve vrcholné formě, aby hodiny a hodiny strávené u klavíru nepřišly nazmar.

Řetěz na kole zahrčel. Max nestihl zavézt bicykl do opravny, stejně si brzy koupí nový s převodovkou.

Déšť ještě zesílil a chlapec si olízl ze rtů kapky vody a potu. Když se za ním znovu ozvalo dunění motoru, málem ztratil rovnováhu.

Světlo reflektorů dopadlo na něj i na okolní stromy. Max se otočil a opřel se do pedálů. Srdce se mu rozbušilo. Vůz pomaličku popojížděl a držel se několik metrů za ním. Přece to nemůže být potřetí jedno a to samé auto! Dvakrát v rychlém sledu bliklo dálkovými světly, jako by mu řidič posílal vzkaz. Znovu zavládlo ticho. Vozidlo zastavilo a opět zhaslo. Max jel dál, šlapal na kole ze všech sil. Srdce mu bilo jako nadoraz natažený metronom. V dálce se vynořily dva kužely světla. Konečně se někdo objevil. Náklaďák. Max zabrzdil, seskočil z kola a odhodil ho na zem. Kamion se blížil v protisměru a Max začal poskakovat, mával rukama a křičel:

„Zastavte! Stůjte!“

Nákladní auto však ani nezpomalilo. Max nepřestával máchat rukama – copak ho nevidí?

„Stůjte! Haló, no tak, stůjte!“ křičel zoufale.

Kamion zmizel za zatáčkou a znovu zavládla černočerná tma. Maxovi zimou drkotaly zuby. Když ho oslnily dvě koule bílého světla, zavřel oči a snažil se stínit si rukou. Reflektory mířily přímo na něj a znovu zablikaly.

Max z nich nespouštěl oči a zvedl kolo, připravený dát se kdykoli na útěk.

Pak znovu nasedl, nahnul se nad řídítka a ujížděl pryč, co mu síly stačily. Déšť mu bránil ve výhledu. Upíral oči do temnoty ve snaze objevit odbočku, ale všude kolem viděl jen černý asfalt a kmeny stromů. Stoupl si, aby se mohl do pedálů opřít ještě víc.

Najednou mu ujela noha. Pedály se začaly točit až příliš snadno. A protáčely se dál a dál.

„Do pytle,“ ulevil si.

Zase spadl řetěz. Vtom zaslechl, jak povědomé hučení motoru za jeho zády sílí. Auto znovu začalo blikat.

Dokáže se z téhle polízanice dostat?

Když auto vrazilo do zadního nosiče, v Maxovi hrklo a náraz ho přitlačil do sedla.

Teprve při druhém zásahu však spadl z kola dolů do příkopu. Zabořil se obličejem do mokré trávy. Koutkem oka spatřil, jak se osvětlené kolo trčící do vzduchu pomalu protáčí naprázdno.

Úterý 16. dubna 2019

Kriminální inspektorku Tess Hjalmarssonovou vyvedlo z míry máloco. I za těch nejhorších bouří dokázala zůstat nohama pevně na skånské zemi. Ovšem ocitnout se na gauči ve světlé, harmonicky působící čekárně za svitu svíček a doprovodu jakési meditační hudby linoucí se z reproduktorů, z toho jí naskakovala husí kůže.

Přejela rukou šedou ovčí houni na pohovce, vedle níž stála police plná hraček a knih pro děti. Ještě stále se může zvednout, vyklouznout ze dveří a zmizet. Nikdo by nemohl mít nic proti. Není vázaná žádným slibem. Snad jen tím, který dala sama sobě. A právě to ji děsilo ze všeho nejvíc: že může zklamat jen a jen sebe.

Z ordinace opodál vyšla na chodbu žena. Tess si ji prohlédla: dotyčná se usmívala a podle všeho byla plně ponořená do svého vlastního světa.

Tess si vzpomněla na svou sestru Isabel. Možná ji přece jen měla požádat, aby ji sem doprovodila. Jenže Isabel nemá ani ponětí, že je teď tady, neví to nikdo. Tess si potřebovala být jistá, že rozhodnutí učiní úplně a naprosto sama za sebe.

Druhá žena zamířila k recepci, patrně s úmyslem zaplatit. Takže je teď řada na ní? Na druhém konci chodby se otevřely vstupní dveře. Světlo, které zvenčí dopadlo na koberec, ji lákalo. Tess nasála závan čerstvého venkovního vzduchu.

Možná to přece jen není to pravé, když má sto chutí vyběhnout ze dveří a utéct. Sáhla po černé kožené bundě, kterou si odložila na pohovku vedle sebe.

Ke dveřím to má ani ne pět metrů. Už už se zvedala k odchodu, když jí cestu zastoupila blondýna v bílém plášti.

„Therese Hjalmarssonová?“

Tess se zmohla na nucený úsměv. Teď už se z toho nevyvlékne.

Tess se otočila a vzhlédla k sídlu kliniky – pískově žluté budově, postavené začátkem minulého století.

„To jsou věci,“ prohodila tiše sama pro sebe a natáhla do plic čerstvý, časně jarní kodaňský vzduch.

Vyrazila pěšky ulicí směrem k náměstí Kongens Nytorv a přitom se snažila neuvažovat nad tím, jak je podivné mít v sobě DNA někoho úplně cizího. Když se nad tím člověk zamyslel, bylo to naprosto absurdní.

Pociťovala zvláštní směsici radosti a zmatku. Byla přece rozhodnutá, že přesně tohle udělat nechce. Zároveň však byla pyšná na to, že svou touhu po dítěti bere vážně a něco pro její naplnění dělá. To jediné, co v tuto chvíli přichází v úvahu. Jediná potíž tkvěla v tom, že si svou maličkost nedokázala představit v jiném stavu.

Myšlenka v ní však v posledních měsících přesto sílila, až Tess nakonec překvapila samu sebe, zvedla sluchátko a objednala se na kliniku v Kodani. Podstoupila veškeré testy a vyplnila nezbytné formuláře – například ohledně požadované výšky a barvy očí dárce – a pak jen čekala, až jí tělo dá najevo, že nastal správný čas.

Během bezmála hodinového pobytu na reprodukční klinice k ní přistupovali velmi vstřícně. Místnost, kde oplodnění probíhalo, byla příjemně a útulně zařízená a ani v nejmenším nepřipomínala nemocniční prostředí. Nikdo jí také nedával najevo, že je jiná a divná, protože přišla sama, bez partnera nebo přítele.

„Tady jsme zvyklí na nejrůznější uspořádání,“ prohlásila porodní asistentka na vysvětlenou a ukázala nádobku s mraženým spermatem, z nějž stoupala pára. Vzápětí ho Tess vpraví do těla.

Tess, které táhlo na třiačtyřicet, se od ní dozvěděla, že na úspěšné otěhotnění bude dost možná potřebovat přinejmenším deset pokusů. Tess si to v hlavě rychle spočítala a dospěla k částce okolo padesáti tisíc korun. Při loučení se s asistentkou shodly na tom, že nejlepší by bylo, kdyby se už nikdy neviděly.

Bylo úterý odpoledne a řada místních se rozhodla posilnit se před nadcházejícími Velikonocemi na některé z mnoha zahrádek, které se vyrojily před restauracemi. Tess se zadívala k přístavu Nyhavn a přelétla pohledem řady stolů a židlí podél lodního kanálu.

Odteď se všechno začne obracet k lepšímu, zařekla se. Poté co úspěšně objasnili případ zmizelé Anniky, jí dělalo trochu potíže najít v sobě motivaci pracovat.

Během loňského roku se na policejním ředitelství leccos semlelo. Velitel oddělení závažné kriminality Per Jöns dostal infarkt. Nedostatek pohybu spolu s nezdravým životním stylem a špatným stravováním si vybraly svou daň. A stejně jako na každém jiném pracovišti i tady okamžitě zavládl neklid, věci se daly do pohybu a na scéně se objevili noví aktéři, kteří si hleděli zajistit teplé místečko.

Tess měla neodbytné tušení, že se k něčemu schyluje, a její obavy naznačovaly, že to pro ni osobně nebude nic příznivého. Vládla totiž schopností vytušit přicházející změny. Tu podědila po své pratetě Thee a ukázala se jako velice spolehlivá. A pokud se člověk naučil takovému vnitřnímu alarmu naslouchat, mohl si ušetřit spoustu nepříjemností. Momentálně však Tess netušila, jak postupovat, aby jí tento instinkt přinesl nějakou výhodu.

Na druhou stranu jí bylo jasné, že se měla postavit Makkonenovi v boji o hodnost komisaře a chopit se příležitosti převzít na sebe zodpovědnost za celé oddělení. Měla využít svých úspěchů a přilepšit si několika tisícovkami ke stávajícímu platu. Potíž tkvěla v tom, že o to neměla nijak zvlášť zájem – netoužila stoupat po žebříčku velení výš a zabřednout do mocenských bojů. Zkrátka nedokázala hrát roli servilního služebníka, která by se od ní vyžadovala. Chtěla se věnovat opravdové policejní práci, setkávat se s pozůstalými, čerstvýma očima procházet vyšetřovací protokoly a provádět výslechy v terénu. V hloubi duše ji však přesto trochu hnětlo, že Makkonenovi otevřela cestu rovnou k cíli.

V osobním životě se pokoušela pohnout z místa a vybudovat něco nového po rozchodu s Angelou. K tomu všemu se přidal ještě nečekaný rozvod rodičů, po němž jí připadl úkol postarat se o zdrceného tátu. A tak se schovávala za práci, místo toho, aby se pořádně zabývala sama sebou.

Možná proto je teď v Kodani a čerstvě po umělém oplodnění. Možná je to pokus najít nový smysl, přenést se přes minulost a dát sama sobě šanci v tom, co je pro ni důležité.

Když míjela Hotel d‘Angleterre, rozhodla se, že se na chvíli posadí na venkovní zahrádku. Jarní sluníčko příjemně hřálo a zpátky na policejní ředitelství v Malmö nemusela spěchat.

Zamyslela se, jestli se po těle necítí jinak. Tak rychle se to ale asi neprojeví.

Přesně takovou novinu by měla zavolat nejlepšímu příteli a svěřit se, jaký neuvěřitelný krok právě udělala. Na Tessině seznamu doopravdy blízkých lidí byla zhruba čtyři jména, přičemž jí došlo, že s jedním z nich už se téměř přestala stýkat, a před očima jí vytanul Angelin obličej. Patrně zrovna v takových chvílích člověk myslí na to, co je skutečně důležité, a na lidi, kteří pro něj znamenají víc než ostatní. Ve stejné chvíli, kdy jí přinesli stříbřitou konvičku s čajem, jí v kapse u bundy zabzučel telefon.

„Marie,“ stálo na displeji.

Možná jich nakonec bude pět. Kriminální inspektorka Marie Erlingová na seznam patřila také.

„Ty vole, to je tak na palici.“

Marie se zřídkakdy zdržovala zbytečným tlacháním.

„Kde jsi?“ zajímala se Tess.

„V Möllevångenu. Vytěžuju svědky tý čtvrteční střelby. Vzorňák kluk zrovna doma balil dárky mamince k narozeninám, když ho postřelili.“

„Hm, tak to určitě.“

Marie pokračovala:

„Výpis z rejstříku má tak dlouhej, že bys s ním mohla vytapetovat celej Kronprinsen.“

Tess v duchu uviděla Marii před sebou. Máloco nesnášela víc než výjezdy k přestřelkám gangů. Tess jí to nikterak nevyčítala. Šance na objasnění byly mizivé a střelba se poslední dobou navíc objevovala stále blíž centru, té „slušnější“ části Malmö. V takovém případě příliš nezáleželo na tom, že samotná kriminalita, vyřizování účtů mezi zločineckými skupinami, drtivou většinou nezasahovala do běžného života veřejnosti.

„Takže,“ pokračovala Marie, „to znamená, že jsem se ocitla v týmu, co má na krku novou vraždu. Nemohla bys mě odsud dostat? Já se z toho Makkonena jinak asi brzo zjevím.“

„Ano, doufám, že se teď věci pohnou,“ prohlásila Tess.

Marie Erlingová, za běžných okolností součást skupiny pro vyšetřování odložených případů, byla v rámci oddělení závažné kriminality dočasně převelena k běžným vyšetřovatelům vražd pod velením čerstvě jmenovaného kriminálního komisaře Oly Makkonena. K Tessině nelibosti se takovéto čachry s personálem v období, kdy jejich tým na ničem akutně nepracoval, stávaly čím dál častěji.

„A co děláš? Přijdeš dneska?“

Jak tam tak seděla se svým velkým tajemstvím na slunci před Hotelem d‘Angleterre, začala si Tess rázem připadat jako holčička, kterou načapali za školou.

„Možná později. Vlastně mám z práce volno.“

„Tobě něco je?“

„Ne, jenom jsem si vzala volno. Potřebovala jsem zařídit jednu maličkost.“

„Hele, když už se bavíme o maličkostech, zajímá tě, jak dopadlo rande?“

Ale ne, prolétlo Tess hlavou. Už zase.

Od rozvodu se z Marie vyklubala patrně jedna z nejaktivnějších Jihošvédek na seznamce Tinder. Tess se bála, aby jí ze všeho rejdění prstem po displeji neupadla ruka. Navíc si své bravurní kousky a zkušenosti nikterak netoužila nechávat pro sebe.

„A mám na výběr?“

„Ne. Ale budeš spokojená, já tam totiž nešla. Malá dostala teplotu a Thomas všechny tři děcka najednou neobstará, když některý onemocní. Ale co se týče toho Sebbeho z minulý středy…“

Marie se dala do smíchu.

„No, je mi jasný, že ty se v tomhle moc nevyznáš, ale neslyšelas někdy čirou náhodou o syndromu nervózního péra?“

Tess se pokradmu podívala k vedlejšímu stolu. Marie na odpověď nečekala.

„Byl fakt hrozně sladkej a citlivej, ale vůbec to nešlo. Tak jsem si to nastudovala, a možná právě v tom byl problém – někdy se to může úplně zablokovat, když do toho vstoupí city. Divný, u mě to tak teda rozhodně nefunguje.“

Marie dál vesele brebentila a Tess se pohroužila do myšlenek. Pohled jí padl na kolemjdoucí dvojici s kočárkem.

„Takže dva neúspěchy během jednoho týdne. Ale i odvolaný rande se počítá, nebo jak se to zpívá v tý Lundellový písničce? No nic, už nemám čas se dál vykecávat. Veselý Velikonoce!“

Ta se mi snad zdá, pomyslela si Tess, když hovor ukončily. Jako bych snad já volala jí a snažila se z ní vymámit nejčerstvější podrobnosti o její poslední schůzce!

Tess zaplatila, vstala a vydala se po promenádě Strøget směrem k náměstí Rådhuspladsen, aby chytila zpáteční vlak do Malmö.

Manželka

Přes louku přelétl luňák. Mírné dubnové počasí přetrvávalo a přívaly sněhu, které odřízly Österlen od zbytku světa, byly konečně minulostí. Všichni však měli v paměti rozmary počasí o loňských Velikonocích, kdy do kraje vtrhla sněhová bouře a zahalila ho tlustou bílou peřinou.

Žena bezcílně kráčela po silnici a zhluboka vdechovala vůni luk, moře i čerstvě zoraných polí. Alespoň že ten nádherně svěží venkovský vzduch tu zůstává. Zbytek světa kolem ní se totiž proměnil.

Toto je jejich čtvrté léto v Österlenu. Nadcházelo období, kdy jejich zapadákov ožívá a domy ve vsi se začínají zaplňovat. Naučila se žít podle zdejších zvyků a sledu ročních období. Po dlouhé, tvrdé a větrné zimě se lidi zase začínali vzájemně navštěvovat. Celé okolí se tetelilo očekáváním nadcházejících Velikonoc a léta. Na křižovatkách byly k vidění červenožluté ukazatele, které označovaly cestu k sídlům nejrůznějších malířů a galerií. Brzy sem začnou putovat turisté a část ročního příjmu bude zajištěna.

Ona sama se cítila prázdná.

Sedřená a odtržená od světa. Život – jejich vzrušující dílo – a sen o klidnějším bytí podle vlastních not se vůbec neodehrával podle plánu. A to ani zdaleka.

Manžel trval na tom, aby se přestěhovali právě sem, do Österlenu. Když uviděli svůj vysněný dům, už nebylo cesty zpět. Jediné snad alespoň trochu snesitelné vzpomínky na dětství, které muž měl, pocházely právě z této části Skåne. Z onoho krátkého období, kdy tu rodina bydlela, předtím, než si jejich táta sbalil kufry a přestěhoval se zpátky na sever a máma onemocněla, začala ubližovat sobě i zbytku rodiny a odvezli ji do blázince. Než všechno skončilo, jak to bývá, zmatkem a přesunem jinam.

Ona sama se ke stěhování stavěla skepticky. Pro ni byl Österlen jen opuštěným koutem Švédska, který na pár týdnů v roce ožívá. Místo, kde se malíři předhánějí v tom, zda se jim podaří zachytit zdejší mimořádné, tolikrát omílané, světlo. Varovali ji, že v listopadu na zdejší krajinu často padá melancholie. A v takovou chvíli je zásadní, aby život fungoval se vším všudy.

Jenže manžel působil přesvědčivě, sliboval jí klidnější a bohatší existenci, než jakou znali z vystresovaného Malmö. Blízko k přírodě a s větším množstvím času na rodinu. On bude mít prostor na to, aby se vrátil k malování a splnil si sen o tvořivějším každodenním životě.

Kdyby si nepřipadala tak ztracená, snad by se při myšlence na to, jak naivní byly jejich sny, dokázala i zasmát. Protože to celé dopadlo úplně obráceně. Měli představu, že opraví starý dům, začnou chodit v elegantních holínkách a jejich život mezi květy topolovek a malebnými prosklenými verandami bude v ještě větším souladu s životním prostředím. Jenže teď jezdila autem víc než kdykoli dřív, a nakonec si na zajištění běžného provozu domácnosti museli pořídit dokonce další vůz.

Odloučení od světa ji ničilo – ať už se člověk chtěl dostat kamkoli, pokaždé to znamenalo hodinu cesty. Silnice byly špatné, bylo potřeba všechno důkladně plánovat a také vozit děti do kroužků. A ještě ke všemu ta tma, ticho a divoká prasata, která ryjí zahradu.

Navzdory tomu, že oba teď pracovali víc než dřív, na tom nikdy nebyli finančně hůř. Jí poslední dobou došlo, že jemu podle všeho celkem vyhovuje, když se může schovat za práci. Zato její neklid jen narůstal. Loni na podzim, jak se říká, „narazila do zdi“. Dostala tehdy horečku a skončila na pohotovosti v Kristianstadu. Nezpůsobila to jedna konkrétní událost, nýbrž neustálé mírné návaly stresu. V hloubi duše věděla, že jednou z příčin je, že začali žít každý svůj život.

Také jí začalo docházet, že přestěhovat se sem bylo pouze dalším krokem na jeho vnitřní cestě zpět do dětství. Byla to jakási snaha po nápravě, způsob, jak získat zpět ztracené vzpomínky a dát jim vlídnější ráz. Ona si den ode dne začínala víc a víc připadat jako rekvizita ve hře jeho života. Dokázala myslet na jediné: jak se odsud dostat. Slíbila si, že další zimu prožitou na tomto místě už nepřipustí.

Ulice v Malmö se začaly vylidňovat před nadcházejícím prodlouženým víkendem. Z okénka taxíku zahlédla Tess tři dívky převlečené za velikonoční čarodějnice, které svévolně zahájily oslavy dřív. Vůz zastavil před přechodem pro chodce a přes řidičovo rameno uviděla dvě ženy kráčející ruku v ruce přes ulici.

Několik vteřin trvalo, než mozek vyhodnotil, o koho jde, načež Tess zůstala jako přimrazená.

Bylo to poprvé od rozchodu, co Angelu spatřila s někým jiným. Když se taxi znovu rozjelo, otočila hlavu a sledovala je pohledem přes boční okénko.

Žena po Angelině boku byla blondýna. Tess se nezdála povědomá, rozhodně to – alespoň pokud viděla – nebyl nikdo, koho by znala dobře.

Zavřela oči a s povzdechem se zabořila do černého koženého sedadla. Soustřeď se na vlastní život, nabádala se a zároveň jí běželo hlavou, jak by se asi zachovala Angela, kdyby věděla, že Tess právě v Kodani podstoupila umělé oplodnění. Úžas by patrně bylo slabé slovo.

Cestou k policejnímu ředitelství v ulici Porslingatan se ve vodě pod mostem Carolibron odráželo jarní slunce.

„Vy jste policajtka?“ zeptal se jí řidič taxíku, když zastavili před budovou.

„Ano.“

„Musíte zakročit, takhle už to dál nejde.“

„Co máte na mysli?“

„Všecko. Všecko to násilí. Už si netroufám jít večer jezdit. Za poslední měsíc mě dvakrát okradli.“

Řidič jménem Yassin si ukázal na krk.

„Tady. Sem vám nasadí nůž. A pak jim musíte dát prachy. Takhle už to dál nejde.“

Tess mu sdělila, že se chystají opatření ke zlepšení situace. Co víc může říct?

Yassin zavrtěl hlavou.

„Jo, jenom doufám, že to zabere, protože jinak si budu muset jít hledat jinou práci.“

Cestou otočnými dveřmi na recepci Tess napadlo, že za zdmi policejního ředitelství už se o svém povolání téměř nemůže zmínit.

K této změně došlo během posledního roku. Přestože podle nových průzkumů bylo v Malmö mnohem bezpečněji než před několika lety a trestných činů postihujících širokou veřejnost ubylo, povědomí o násilnostech a vyřizování účtů mezi gangy blíže k „obyčejným lidem“ naopak narostlo. Mnoha místním obyvatelům došla trpělivost a začali se nahlas ozývat.

Tess vyjela výtahem do druhého patra, kde sídlilo oddělení závažné kriminality. Očekávala, že tam pomalu začne vládnout poklidná víkendová atmosféra, ale ke svému úžasu narazila cestou na několik kolegů, kteří ve vysokém tempu nijak nepolevovali.

V jejich kanceláři seděla za stolem Rafaela Cruzová, nejnovější posila týmu pro vyšetřování odložených případů. Tess dost často zapomínala, že tam vůbec je. Teprve když se kolegyně vztyčila, byla se svou výškou 185 centimetrů těžko k přehlédnutí. To, co o ní Tess věděla, by se dalo spočítat na prstech jedné ruky. Při pohledu na její bicepsy ovšem byla zřejmá jedna věc: Rafaela se mohla pyšnit osobním rekordem 130 kilogramů na bench-pressu, což jí v této disciplíně zajistilo prvenství na policejním mistrovství Švédska. Tess, která dokázala vzepřít sedmdesát a byla s tímto číslem vcelku spokojená, se jí při setkání ve zdejší posilovně musela chtě nechtě obdivovat.

Celkem vzato byla Rafaela zamlklá žena s hispánskými kořeny, jíž Tess nikdy nedokázala tak docela porozumět. Byla nečitelná jako málokdo, zároveň si však šla za svým a o místo v týmu pro vyšetřování odložených případů doopravdy usilovala. Tess zpočátku úplně nechápala proč, ale posléze se dozvěděla, že Rafaela má s nevyřešeným zločinem osobní zkušenost. Její starší bratr se v devadesátých letech stal obětí střelby v jedné pizzerii v Lundu, přičemž pachatel nikdy nebyl souzen. Mít motivaci v podobě osobní zkušenosti může být jak výhoda, tak i nevýhoda, a co se Rafaely týkalo, nebyla si Tess jistá, která možnost platí. Zároveň však nechtěla odmítat posilu, když se jí tak přímo nabídla.

Poté co v roce 2010 došlo ke zrušení promlčecí lhůty, počet odložených případů, které by se daly znovu otevřít, rok od roku stoupal. Jen v rámci Skåne jich teď bylo přes stovku a postupem času do této kategorie hrozily spadnout i některé ze zločinů způsobené válkami gangů. Řadu z nich se nikdy objasnit nepodaří, ale Tess měla seznam zhruba dvaceti starých případů, u nichž by mohlo dojít k rozhodujícímu posunu prostřednictvím nové analýzy vzorků DNA. A každý týden to s několika z nich zkoušeli.

Její vlastní seznam snů vypadal trochu jinak. Měla ho v zeleném koženém zápisníku, který nosila s sebou, aby si mohla poznamenat myšlenky a nápady, jež přijdou, když to člověk nejméně čeká. Patřila tam brutální vražda manželů Liedbergových z Råå nedaleko Helsingborgu, případ Leny Bergholmové a ještě hrstka dalších.

Technický pokrok jim hrál do karet. Začátkem roku vstoupil v platnost zákon umožňující Národní forenzní centrále provádět vyhledávání příbuznosti na základě vzorků DNA v případech, kde nefiguroval podezřelý.

Tessin cíl být ve Švédsku první, kdo to vyzkouší, se nenaplnil. Předběhli ji totiž kolegové z Göteborgu, jimž se podařilo objasnit starší případ brutálního znásilnění dívky. Z jejich úspěchu měla Tess nicméně radost a doufala, že sama brzy dostane příležitost novou metodu použít.

Rafaela Cruzová od svého příchodu do týmu celé dny proseděla nad starými protokoly v horečnaté snaze je všechny přečíst. Na Tess to udělalo dojem. Navíc se ukázalo, že nová posila má pro odložené případy cit a hledá kýžené detaily i neprobádané souvislosti.

Tess zamířila k jejímu stolu.

„Jak to jde s případem Liedbergových? Našla jsi nějakou skulinku?“

Rafaela trochu poplašeně zvedla oči od hory papírů, jako by si vůbec neuvědomila, že není v kanceláři sama.

„Možná jsem našla auto, které nám uniklo a stálo by za prověření. Je to v jednom z výslechových protokolů.“

Tess se k ní sklonila a nahlédla do složky, kde byla o modrém vozu zmínka.

„Hm, to se mělo prošetřit už dávno. Bravo! Podívej se do registru vozidel, komu v té době patřilo.“

Rafaela se protáhla.

„Nějak se mi nechce odcházet od rozdělané práce. Procházet časový snímek na počítači z domova moc nejde, když všechny složky zůstávají tady… Zkrátka tady asi strávím dost času i o víkendu.“

Tess přikývla a pomyslela si, že tolik souvislých slov od kolegyně nikdy předtím neslyšela.

„To úplně chápu. Taky si jdu pro slušný fascikl.“

Rafaela se ušklíbla.

„Já navíc na ty velikonoční oslavy moc nejsem, a to jsem z Paraguaye.“

Tess si zastrčila pod paži spis z případu Bergholmová.

„To já taky ne, a to bydlím ve Västra Hamnenu,“ prohodila s úsměvem.

Při odchodu z kanceláře si všimla, že opodál za sebou právě zavírá dveře jejich nová šéfová Sandra Eddingová. V ruce svírala malou černou cestovní tašku. Tess ji takhle oblečenou – bez saka – ještě neviděla. V bílých teniskách, džínách a tlustém černém svetru vypadala na mnohem méně než na svých pětačtyřicet let.

Tess se v její přítomnosti cítila nejistá, na což vůbec nebyla zvyklá. Tušila, že Eddingovou přijali, aby oddělení restrukturalizovala a dala do pořádku. Nevěděla sice, jak se její nová nadřízená staví k vyšetřování kriminálních pomníčků, zato se jí doneslo, že na svém předchozím pracovišti ve Stockholmu byla za hvězdu, a zjevně se to s ní přeneslo i do Malmö.

Když ji policistům z oddělení pro vyšetřování závažné kriminality před pár měsíci představili coby zástupkyni Pera Jönse, shromáždění mladí muži se po sobě začali ohlížet. Eddingová byla zřejmě zvyklá na to, že ji lidé považují za atraktivní, a jejich okukování ji nechávalo zcela chladnou. Tess se doslechla, že je vdaná a má ve Stockholmu manžela, dceru a nevlastního syna, za nimiž většinou na konci pracovního týdne dojíždí. Sandra Eddingová měla s prací kriminalistky mezinárodní zkušenosti z několika různých zemí, mimo jiné z Francie. A právě tam, ve městě Le Havre, se seznámila se svým mužem. Ten byl prý vzdáleně spřízněn s velkým výrobcem psacích potřeb Eddingem a byl patrně vcelku zámožný.

Tess ji s pohledem do očí pozdravila. Ve stejnou chvíli se odněkud vynořila Marie Erlingová a sledovala, jak Sandra nastupuje do výtahu.

„Tys měla schůzi s naší Merkelovou?“

Tess zavrtěla hlavou.

„Už se můžu vrátit?“ zajímala se.

„Takhle rychle to nejde.“

„K žádnýmu dalšímu střílení už nejedu, příště se hodím marod.“

Tess ji následovala do výtahu.

„Včera jsem tam celej den seděla a neřekla ani muk. Makkonen se z toho mohl zbláznit. Svedla jsem to na alergii na ořechy – že mám oteklej krk a zablokovaný hlasivky. Ale musím se mrknout na net, jestli něco takovýho vůbec existuje.“

Tess si kolegyni prohlédla. Rozvod se na ní viditelně podepsal. Kila, která přibrala během těhotenství s dcerkou Tilde, byla pryč a s nimi ještě několik dalších navíc. A jestliže se její nálady nevypočitatelně měnily i za běžného stavu, během posledního půlroku to bylo ještě mnohem horší. Tess tušila, že kolegyně je ještě stále v šoku a všechny ty schůzky, které každý týden absolvuje, jsou nejspíš jen určitým druhem útěku.

Rozvod navrhla sama Marie, protože už několik let měla pocit, že žijí jen na půl plynu. Snad i chladně kalkulovala s tím, že s ní její muž bude chtít zůstat a že bude žadonit o to, aby se vztah pokusili zachránit. Jenže Tomas místo toho utekl, jakmile se ve dveřích objevila škvírka. Zjevně byl v manželství nespokojený stejně jako ona, aniž by to dal sebemenším náznakem najevo. Pak už šlo všechno ráz na ráz a Marii zůstal jen užaslý výraz a střídavá péče, kterou nenáviděla.

Tess už už měla na jazyku, že před chvílí viděla venku před policejním ředitelstvím svou bývalou přítelkyni Angelu s jinou, ale pak se zarazila. Nemá sílu se o tom bavit.

„Co plánuješ o Velikonocích?“ zeptala se raději.

„To už jsou Velikonoce?“

„Za dva dny. Pro většinu lidí začínají na Zelený čtvrtek.“

Marie jen mávla rukou a nastoupila do výtahu.

„Nestojí to za řeč.“

Tess sledovala, jak se za kolegyní zavírají dveře. Ani ona neměla na prodloužený víkend nikterak grandiózní plány. Dostala pozvánku na návštěvu ke své sestře Isabel, takže patrně pojede tam. Otec, s nímž strávila v poslední době většinu svátků, aby nemusel být sám, se zčistajasna zamiloval do jakési Evy, což ho plně zaměstnávalo. Matka zase jela s kamarádkami ochutnávat víno na jih Francie. A většina ostatních lidí v jejím okolí se věnovala rodině, jak už to tak u čtyřicátníků bývá. Ona žádnou vlastní rodinu nemá. Zatím.

Zamyslela se, jak asi bude její život vypadat o příštích Velikonocích, a zachvátila ji lehká panika. Možná tou dobou už bude muset zaopatřovat dítě. Její obvyklý způsob – sebrat se a odejít, když se něco pokazí – se náhle přestal jevit jako použitelné řešení.

Středa 17. dubna

Mischa Lindbergová zavřela dveře koupelny a bosá přešla po studené kamenné podlaze. Byla nervózní z vernisáže, která se měla konat na Velký pátek, a těžko nalézala klid. Pocit napětí a obav se jí držel už několik dní. Přijetí svého životního díla s názvem The End samozřejmě vyhlížela s očekáváním.

To však nebylo všechno. Připadala si totiž jako pod drobnohledem. Kdykoli se pohybovala venku – jela na nákup nebo jen pracovala na zahradě –, měla dojem, jako by ji někdo pozoroval. Včera, když v mlžném oparu stála v zahradě a zdobila jabloň žlutými velikonočními pírky, se náhle otočila, protože si byla naprosto jistá, že za ní někdo je. Jediným živým tvorem široko daleko byl však špaček, který na ni shlížel z hřebenu střechy.

A dnes večer během uklízení v ateliéru se pocit vrátil. V jednu chvíli měla dojem, že vzadu ve stodole bouchají pootevřené dveře, a když se šla přesvědčit, jestli je vítr doopravdy rozrazil, zase se jí zdálo, že není sama.

Snad za to může jen pracovní vytížení a skutečnost, že byla v časovém presu, aby do Velikonoc všechno stihla.

Mischa zívla a zhasla světlo v kuchyni.

Čekají ji rušné dny a ona si v noci skutečně potřebuje dopřát vydatný, ničím nerušený spánek.

Došla do ložnice, stáhla z postele velký sametový přehoz a vlezla si do ní.

Při pomyšlení na své umělecké dílo, The End, pocítila jakousi separační úzkost. Po deseti letech, s otevřením galerie Factory na Velký pátek, obraz konečně spatří světlo světa a ukáže se veřejnosti. Až dosud to bylo jen její, dva metry vysoké, dítě. A i kdyby olejomalbu nikdo nekoupil, jakmile se o svou tvorbu podělí s ostatními, kouzlo pomine.

Tento proces už svým způsobem započal. Minulý týden ho několikrát ukázala do médií – zájem projevily jak noviny, tak televize. Malířka, která maluje svou poslední menstruační krví, mezi ostatními vyčnívá. Ale proto to nedělala. Vyvolat reakci a poukázat na nerovnost a nespravedlnost, to ano, ovšem jinak jí na názorech veřejnosti vůbec nezáleželo. Byl to zkrátka její příspěvek ke snaze poukázat na absurdní pokusy zatemnit a vytěsnit tuto velkou část života ženy.

Olejomalba byla rozdělená na dvě části: třpytivou světlemodrou oblohu a zlatavé vřesoviště, jež od sebe oddělovala mořská hladina znázorněná zaschlou krví. Její krví. Před a po. Vnímala snad lehkou závist ze strany exmanžela Andyho, co se týká pozornosti, které se jí před galerijní nocí dostává? Lehce výsměšné poznámky na adresu mediálního humbuku? Snad. Nijak mu to nevyčítala. Uživit se v dnešní době výtvarným uměním není jen tak. Ale její dílo přitáhne k němu do galerie zákazníky, takže by měl být spokojený.

Z hromádky knih na nočním stolku vzala tu, která ležela nahoře. Joyce Carol Oatesová. Poslední dobou toho moc nepřečetla. Mischa trochu nepřítomně nalistovala stránku s ohnutým rohem a dala se do čtení. Po pár větách však ložnici zaplavilo bílé světlo, takže knihu odložila. Zadívala se k oknu. Vypadalo to, jako by někdo mířil na dům silnými reflektory. Přes průsvitné bílé záclony sledovala, jak záře trochu slábne a vzdaluje se. Že by couvající auto?

Zvláštní, pomyslela si. U jejího statku končila silnice, takže nebyl důvod sem zajíždět. Nejspíš někdo, kdo zabloudil. Mischa zůstala sedět na pelesti, ale světlo svítit nepřestávalo, a tak se zvedla a šla k oknu. Rozhrnula záclony a zahleděla se k cestě. Tu ve směru k ní ozařovalo pět prudkých světlometů. Mischa stála bez hnutí a pozorovala vůz, který zastavil zhruba padesát metrů od domu.

Zaslechla slabý zvuk motoru, a tak si řekla, že přes sebe přehodí bundu a zajde se podívat, kdo to je.

Když si rozsvítila v kuchyni, uviděla, že světlo ozářilo i část ztemnělého obývacího pokoje. Mischa si navlékla fleecovou mikinu, obula zelené holínky a odemkla si. Dveře se se skřípotem otevřely a ona hleděla přímo do bílé mlhy před sebou.

Auto s přídavnými reflektory podle všeho znovu přijelo blíž. Světlo Mischu oslňovalo, a tak si zastínila oči rukou. Vzduch hřál a byla v něm cítit mlžná vlhkost. Jediný zvuk široko daleko bylo slabé vrnění motoru. V dálce přes louku v mlze matně tušila slabé tečky světel ze sousedního statku. Uvažovala, jestli má jít k autu, nebo zůstat stát na schodech.

Než však stačila dospět k rozhodnutí, reflektory zhasly a Mischa upřeně hleděla do tmy.

Udělala pár kroků směrem k autu, načež se světlomety znovu rozzářily a dvakrát v rychlém sledu na ni zablikaly.

Mischa zůstala stát na dvoře a dívala se na něj. O co mu jde? Náhle se auto rozjelo, smykem se na štěrku otočilo o sto osmdesát stupňů a vyrazilo pryč.

Mischa jen sledovala, jak červená světla mizí v dálce.

Čtvrtek 18. dubna

Vlhkost vzduchu, v němž se střetl chlad Baltského moře s nezvykle vysokými dubnovými teplotami, zahalila Österlen do mlhy a ta zaplavila okolní louky.

Mischa Lindbergová se hlemýždím tempem sunula po silnici směrem ke galerii v Bästekille. Bylo teprve krátce po šesté hodině ráno. Vstala časně, protože chtěla ještě jednou, naposledy, vidět své dílo před zítřejším otevřením o samotě. Ze svého statku v Stenshuvudu se do galerie něco najezdila. Za obyčejného rána bylo po obou stranách cesty vidět daleko do polí. Takovou mlhu tu člověk zažil málokdy a určitě ne v dubnu, ale v listopadu. Viděla teď nanejvýš pár metrů před sebe.

Nevyspání o sobě dávalo vědět jak po těle, tak v hlavě. Poté co auto od jejího domu odjelo, se jí špatně usínalo, a když nakonec úplně vyčerpaná zabrala, hned se s trhnutím probudila a dívala se k oknu, jestli ložnici zase nezaplaví prudká záře světlometů.

Soustředila se na dech s nadějí, že se jí podaří ataku zvládnout. Dosud měla v paměti úzkostný záchvat z minulého týdne. A to přitom doufala, že už se jich zbavila nadobro. Věděla však, proč se během posledních týdnů vrátily. Začal totiž volat, naléhal na ni a snažil se ji přimět, aby po setkání v Malmö změnila své odmítavé stanovisko. Proč to nedokáže pochopit? Jeho neodbytnost se Mische nezamlouvala. Chce po ní něco, co mu není a nikdy nebyla schopná dát. Nezbylo jí nic jiného než dát mu jednou provždy jasně najevo, že nemá o styky s ním zájem. Připadalo jí, že ji tlačí do kouta, a právě tím se mašinerie úzkosti začala rozjíždět.

Poprvé ji něco takového postihlo před mnoha lety na malém motorovém člunu nedaleko Kiviku. Ve skutečnosti neměla v lásce ani lodě, ani moře, ale rozhodla se, že se pokusí svou fobii překonat. Namísto toho ji však pocit vydání napospas na širém moři zasáhl plnou silou, a když se sesunula na palubu a začala hyperventilovat, zbytku osazenstva nezbylo nic jiného než loď otočit ke břehu.

Snažila se myšlenky zahnat, minula vývěsku u pizzerie Fridens a pokračovala po úzké okresní silnici dál.

Projela zatáčkou a právě v tu chvíli vyjel z křižovatky za ní černý vůz.

Mischa se podívala do zpětného zrcátka. Hustou šedou mlhu prořezávalo silné světlo. Vůz se držel těsně za ní, a kdyby musela prudce zabrzdit, narazí jí přímo do kufru.

„Tak mě, sakra, předjeď, nebo o co ti jde,“ houkla Mischa podrážděně, podřadila a přitom se v duchu podivovala, jak někoho vůbec může napadnout snažit se v takovém počasí předjíždět.

Jenže auto místo toho také přibrzdilo a jeho světla znovu pohltila mlha.

Stěrače skřípavě rozháněly těžké kapky deště dopadající na čelní sklo. Mischa těkala pohledem mezi silnicí a zpětným zrcátkem. Po chvíli konečně zahlédla šedou plechovou střechu přestavěné továrny a vjela na parkoviště.

Andy otevřel galerii Factory před pěti lety. Budova stojící uprostřed polí severně od Kiviku se dnes řadila mezi největší taháky celého galerijního víkendu a poskytovala prostor dvaceti umělcům. Mischa byla zastoupena pouze malbou The End, která však byla zdaleka největším a nejdiskutovanějším dílem celé výstavy.

Mlhou problikávala různobarevná světla ze surrealistického, velkého neonového nápisu nad vchodem.

Mischa zůstala chvíli sedět v autě a hleděla na prázdné parkoviště. Mlha byla doopravdy hustá, a když otevřela dveře, měla pocit, jako by jí za krk sedl dešťový mrak. Zabouchla dveře od auta a rána se rozlehla přes pole do dálky.

Z kapsy kalhot s laclem vytáhla klíče. Opět ji přepadl pocit, že ji někdo pozoruje, a tak zůstala nehnutě stát a rozhlížet se. Špicovala uši, zda něco nezaslechne.

Vzdušná vlhkost jí zalézala i do polodlouhých, černých vlasů. S proutěnou taškou přes rameno chvatně zamířila ke vchodu. Červená plechová vrata při otvírání skřípěla. Mischa vstoupila do zšeřelého prostoru, tašku odložila na zem a šla si rozsvítit.

Když byla u pokladny kousek od vstupu, ozvalo se zaškrábání. Zvuk se ozýval odněkud zevnitř. Mischa se několikrát zhluboka nadechla. Ve zdejším suchém vzduchu se jí dýchalo lehčeji a ucítila vůni včerejší kávy, malířských barev a čerstvě rozvěšených pláten.

Právě se snažila nahmatat na stěně vypínač, když se škrábání ozvalo nanovo. Plechová vrata se zabouchla, až nadskočila.

Místnost se ocitla v pološeru. Díky vysoko umístěným oknům většinou prostor působil světle a vzdušně, ale skrz mlhu světlo dovnitř nepronikalo. Mischa znovu přejela rukou po stěně a tentokrát už vypínač nahmatala. Otočila jím a zadívala se k obrovským stropním světlům, ale nestalo se nic. To je zvláštní, blesklo jí hlavou, asi vypadly pojistky. Měla bych to zavolat Andymu.

Úplná tma tam však nebyla. Když Mischa přelétla pohledem bílé stěny s rozvěšenými obrazy, všimla si, že se někde v hloubi sálu svítí. Otevřela si venkovní vrata ve snaze vidět lépe a jako zarážku použila kámen, aby se jí zase nezabouchla.

Mischa vyrazila za světlem a galerií se rozléhal klapot jejích sandálů. Na konci chodby udělala opatrně několik kroků a nahlédla za roh.

Na zemi hned vedle jejího díla stála baterka o velikosti reflektoru. Pomalu jela pohledem po stěně vzhůru tam, kam dopadalo světlo. Když dospěla do poloviny plátna, podlomila se jí kolena.

Obraz byl uprostřed rozpáraný, takže trhlina tvořila spolu s krvavým pruhem jeden obrovský kříž. Mischa třeštila oči na své zničené životní dílo. Postoupila o krok blíž a vyrazila ze sebe naříkavé „ne“.

Když se jí zkrátil dech, hned věděla, kolik uhodilo. Zorné pole se jí zúžilo a před očima se objevily černé tečky.

Vzduch. Musí na vzduch.

Když se otočila, znovu se ozvalo škrábání. Není tu sama. Ale ať už tu kolem byl kdokoli, neměla nejmenší chuť zjišťovat, o koho se jedná. Rozběhla se ke vchodu, začala lovit v kapse telefon, ale marně. V uličce mezi obrazy něco prolétlo kolem a zavadilo jí to o vlasy.

„Ne!“ zavřeštěla a vymrštila ruce vzhůru.

Když vzhlédla, uviděla pár metrů před sebou holuba, který mířil ven za světlem. Mischa ho na vratkých nohou následovala. Zastavila se před vchodem, kde ji obklopila vlhká mlha. Někde kousek opodál nastartovalo auto, ale Mischa z něj zahlédla jen obrysy. Zírala do neproniknutelné šedobílé masy, odkud se k ní pomalu blížilo tmavé kombi. Orientovala se podle vrb u parkoviště a vyrazila kolem nich po úzké silnici pryč. Sandály ji dřely do nohou a slyšela, jak na asfalt těžce dopadají její vlastní kroky.

Zvuk motoru se pomalu přibližoval. Za jejími zády se rozzářily reflektory a bílé částečky mlhy všude kolem ozářila světelná exploze. Mischa se obrátila, načež auto zablikalo. Dvakrát krátce po sobě, přesně jako včera.

Mischa seběhla z cesty a vyrazila do pole, klopýtla však o drn a přistála na kolenou. Teklo jí z nosu, a tak tam seděla celá usmrkaná v mlze na poli, čekala na nějaký zvuk, ale slyšela jen vlastní přerývaný dech. Tušila však, že tam venku někdo je, pouhých pár metrů od ní.

V duchu zaslechla, jak ji hlasem plným zloby obviňuje: „Dala jsi mi slib, ale zradila jsi. A tos byla jediná, komu jsem věřil.“

Pátek 19. dubna

„Kulový.“

Olle Hansson odevzdaně zakroutil hlavou. Měl to vzdát už dávno. Jenže se mu nezamlouvalo porušit tradici a stavovskou čest, na niž byly pyšné celé generace před ním. Tresčí oči vystupovaly z kostnatých hlav jako pingpongové míčky. Jako by se do sítí nachytaly zombie.

Olleho loď pomalu projížděla tmou a vlhkým mlžným příkrovem. Byl pár stovek metrů od břehu, dál se pouštět nemusel, a v tak omezené viditelnosti ani nechtěl. Moře působilo klidně, na to, že byl duben, až neobvykle, a Olle rozhodil sítě podél pobřeží.

Z rádia v kajutě se jako vždycky ozývala meteorologická předpověď. Dával přednost dánské, protože ta jediná dokázala správně postihnout, jaké bude počasí v této části země. Slibovali, že ještě několik dnů bude foukat jen mírně, žádný silný východní vítr na obzoru nebyl. Čekají je teplé a slunečné Velikonoce.

Olle v oranžovém anoraku se objal rukama a nasál do plic čerstvý vzduch brakických vod Baltu. Moře krásného, divokého a nebezpečného. A sakra práce, taky úplně mrtvého.

S každým dalším rokem si říkával: Za chvíli se to obrátí k lepšímu. Zátoka Hanöbukten bývala revírem jeho dědečka, velkého rybáře a odborníka na úhoře, stejně jako jeho táty a strýce. Jenže pravda byla taková, že už to pomalu přestávalo vynášet. A tím, komu nezbyde než pověsit sítě na hřebík, bude rybářský synek Olle. Znečištění prostředí a přehnané používání hnojiv nakonec zahubily i to málo, co ještě zbývalo. Minulý týden mu sítě přetékaly leklými rybami – strašidelnými treskami prožranými od červů, s nepřirozeně vypoulenýma očima. Kvůli bojkotům navíc nemohli ryby ani pořádně prodávat a úřady nehnuly ani prstem, aby jim v jejich situaci ulehčily. Olle truchlil se svými rybářskými souputníky.

Nepotrvá dlouho a v Österlenu nezůstane ani jediný. Dokonce i Olle sám začal rozprodávat své lodě i ostatní vybavení. Měl i další životní touhy, na jejichž naplnění už bylo nejspíš pozdě. Ale rozhodl se, že s tím něco udělá. Před pár lety potkal novou lásku a ta s sebou přinesla novou energii i nové sny o jiném životě.

Bylo okolo páté hodiny ráno a Ollemu se zdálo, že se mlha začíná poněkud zvedat. Stále panovala tma a lodní reflektor osvětloval černou mořskou hladinu, studenou jako led. Dnes dopoledne potrvá, než slunce mlhu nad vodou rozpustí. Ollemu se zastesklo po letních ránech, kdy nad obzorem vychází slunce a člověk jede vstříc hřejivému světlu. Kristova noho, kolikrát člověk za ta léta na moři promrzl až na kost!

To otcův bratr, strýc Erik, ho naučil, jak se na moři co nejlépe chránit před chladem. A pak sám zaplatil životem na větrné elektrárně Södra Midsjöbanken. Při myšlence na to, co asi museli mezi těmi deset metrů vysokými vlnami zažívat, Ollemu dodnes běhal mráz po zádech. V dětství sedával v Kiviku na molu, zíral do dálky a představoval si, co se asi odehrává tam na moři, přes sto námořních mil od něj.

Vzhlédl k šedivé obloze, kde se mlžný oblak přeléval shora dolů a šířil všemi směry. Přestože s úlovky to teď bylo beznadějné, těmto chvílím – kdy člověk stojí sám v lodi, na klidném moři za svítání – se mohlo rovnat jen máloco. Vlny šplouchaly o kýl a Olle plul dál podél pobřeží. Pomalu začal rozeznávat části pevninského výběžku. V mlžném oparu tušil skaliska, jimiž začínal národní park Stenshuvud. Skály vysoké bezmála sto metrů se zvedaly z plochého břehu i z vody. Záhy je vystřídá bukový les, který obestře krajinu stinnou zelenou pokrývkou. Na opačné straně byla k vidění písečná pláž a hned za ní vesnička Knäbäckshusen, malebné místo, kde však za teplého letního dne nebylo k hnutí.

Olle se pohroužil do myšlenek na léto a loďka se supícím motorem se blížila k pobřeží. Ze zamyšlení ho vytrhl paprsek světla, který pročísl mlhu. Olle napínal oči ve snaze odhadnout, odkud záře přichází, snížil rychlost a sáhl po dalekohledu. Když přístroj zaostřil, došlo mu, že blikavá záře se line ze stenshuvudského ostrohu, na němž stojí malý bílý maják.

„To přece…,“ zamumlal si pod vousy.

Olle by ani nedokázal spočítat, kolikrát v životě už se tudy plavil, a za všechna ta léta maják nikdy nebyl v provozu. Přestali ho používat už před mnoha lety.

Odložil dalekohled a opatrně kormidloval blíž. V těch místech byla téměř čtyřmetrová hloubka, takže se mohl k pevnině dostat vcelku na dohled. Nejhustší mlha se začala trochu protrhávat.

Olle si otřel vlhké tváře. Šedivou mlžnou masou pronikala silná, studená záře. Čím upřeněji na ni hleděl, tím si byl jistější: maják svítí.

Poprvé za svůj život rybáře ho spatřil v podobě, k níž byl původně určen – svítící výstraha na pobřeží, bílý výčnělek na samém kraji ostrohu, sotva deset metrů vysoký. Když jeho oči přivykly světlu, znovu se chopil dalekohledu a zaostřil.

„A kruci…“

Při pohledu na pevninský výběžek a kameny pod majákem se mu zrychlil tep.

Zastavil člun, nechal naprázdno běžet motor a dalekohled pověšený kolem krku pustil z ruky. Pak se rozhlédl, ale žádnou jinou loď kolem sebe neviděl. Musí se rozhodnout: buď vytáhnout loď na břeh opodál u Krivarebodenu a pěšky dojít k majáku, nebo rovnou zavolat linku 112.

Přímo před sebou spatřil v mlze lidské tělo. Bylo zaklíněné mezi dvěma balvany a trupem smýkaly ze strany na stranu vlny.

Ať už je to muž, nebo žena, těžko bude naživu.

Olle dosud viděl mrtvého člověka jen jedenkrát v životě. Bylo to při automobilové nehodě ve Španělsku, když se svou tehdejší přítelkyní projížděli kolem jen pár vteřin po havárii. Byly to vzpomínky, jichž se nedokázal zbavit a které ho od té doby pronásledovaly. Pak mu došlo, že výjev, na který právě hledí, se zařadí mezi ně.

Znovu pohlédl na mrtvolu. Kolem hlavy se jí vznášely vlasy. Navzdory šeru se Ollemu zdálo, že má na sobě nějaké pestrobarevné tílko, a usoudil, že tam ve vodě patrně leží žena. Právě tady u Stenshuvudu se stýkaly mořské proudy a za větrných dní tu moře dokázalo být zrádné. Jak se sem dostala? Vypadla snad z lodi a zanesl ji sem příboj?

Olle se obrátil a upřel oči do mlhy nad mořem. Roztřásly se mu nohy, měl pocit, že se sesype. Chtěl utéct pryč, zpět do bezpečí. Pryč z ostrohu, daleko od té příšerné podívané.

Když se za majákem znenadání něco ozvalo, trhl sebou. Pak si uvědomil, že pouze z houští vyletěl pták. O kus dál se na břehu rýsovaly obrysy bílé lodičky.

Maják zaplavoval výběžek pevniny zvláštním světlem, které mizelo v mlze nad mořem. Proč, proboha, svítí právě teď? Po všech těch letech? A kdo je ta žena ve vodě?

Manželka

Louka ožila rozkvétajícími pampeliškami. Za necelé dva měsíce bude okolní krajina zářit žlutě ještě víc, až se na zvlněných polích objeví řepka. Měla by v tom vidět krásu, měla by se dokázat dívat dopředu a snažit se radovat z nadcházejícího jara i léta. Jenže to nešlo.

S ubíhajícím časem v ní sílil pocit, že člověk, který sedí vedle ní na gauči, je někdo cizí. Včera, když byl muž venku a dokončoval poslední resty před Velikonocemi, vzala počítač a uvelebila se s ním na pohovce v podkroví. Všechny platformy měli propojené a užívali společné heslo, což dělali od počátku a nebylo na tom nic divného.

Nikdy se nepídila po jeho tajemstvích a sama také žádné neměla. Na harddisku však tentokrát objevila složku, která vzbudila její zvědavost. Vytvořil ji manžel, byla označená třemi křížky, a když ji otevřela, vykouklo na ni zhruba dvacet fotografií. Na všech byl on. Několik snímků pocházelo z dětství. Obrázky byly neostré, vybledlé sluncem a chlapec měl v obličeji zachmuřený výraz. Na jednom ze snímků byl po boku staršího bratra. Nikdy mezi nimi nevznikl hlubší vztah, a jakmile to bylo možné, bratr z domova odešel. Ona se s ním setkala jen jedenkrát, když v létě před dvěma lety přijel s přítelkyní na návštěvu. Setkání však provázela křečovitě napjatá atmosféra, která se tolik lišila od toho, jak ona sama vycházela se svou sestrou.

Bylo tam i několik rozpustilejších fotek z puberty a pár snímků z doby studia na vysoké lidové škole. Na večírku s plechovkou piva v ruce, kde se stoly prohýbaly pod tíhou lahví a sklenic.

Některé tváře poznávala – Maxe Lunda, samozřejmě, a ještě pár dalších. Poslední fotky pocházely z období o několik let později. Měl na nich ten hluboký, tajuplný výraz v očích. Ten, do kterého se jednoho večera u baru v Malmö zamilovala a který v ní probouzel takovou zvědavost a něhu, že to do té doby nezažila.

Začala si fotografie prohlížet ve snaze najít, co na nich hledal on sám. Nejspíš opět své dětství, usoudila. Neutuchající hledání sebe sama.

Když složku zavřela a vypnula počítač, připadala si nepříjemně zmatená – přepadla ji nejistota, s kým to vlastně žije. Samotnou by ji nikdy nenapadlo vytvářet sbírky fotek, na kterých je jen ona. Na jeho snímcích ovšem nebylo po ní a dětech ani památky.

Otevřela branku do zahrady za domem. Ráno, než šla balit věci, ještě rozhrábla na pozemku krtiny, které se tvrdošíjně objevovaly, jakmile se člověk na chviličku podíval jinam.

Na trávníku po nich zůstávaly velké plochy holé země. Cestou na verandu, kterou nechala otevřenou, se proplétala mezi nimi. Přede dveřmi zůstaly manželovy holínky, a tak je zvedla a odnesla do předsíně.

Zbývala dobrá hodina, než nasednou do auta a vyrazí na Velikonoce k jejím rodičům do Dalarny. Jelikož neměli žádnou přirozenou vazbu na zdejší galerijní víkend, s oblibou před turisty, kteří zaplavili zdejší obce i silnice, prchali na sever.

Zamířila do předsíně, aby sbalila před cestou zbytek věcí. Nepřála si nic víc než poklidné Velikonoce bez hádek. Doufala, že se manžel i rodiče vynasnaží jí v tom vyhovět.

Dveře do sklepa byly otevřené, a tak se u nich zastavila a nahlédla na schody. Byla si jistá, že když šla ráno dolů vyndat prádlo z pračky, dveře za sebou zavírala. To je divné, pomyslela si, zavřela je a šla do kuchyně.

„No jistě.“

V okamžiku, kdy vstoupila dovnitř, si uvědomila, že nechala telefon v tašce. Otočila se a šla pro něj. Vtom se dveře do sklepa přímo před ní rozletěly dokořán, až vykřikla.

„Co děláš doma?“

Ve dveřích stál manžel. Vypadal ve stresu a oči měl poslední dobou čím dál zapadlejší.

Natáhl ruku po vypínači na stěně, aby zhasl.

„Jenom jsem si něco zapomněl.“

„Stalo se něco?“

„Ale ne, musím hned zase zpátky.“

„Ale budeš zpátky tak, abychom vyjeli včas? Chtěla bych největší kus cesty stihnout ještě za světla.“

Muž přikývl, posadil se na lavičku a začal si obouvat zelené gumáky.

Ze sklepa se začalo ozývat hučení.

„Copak tys pouštěl pračku?“

„No jo, říkal jsem si, že když už tam jdu, tak ji pustím.“

Pousmál se.

„Ale vždyť já jich ráno vyprala několik.“

Muž vstal, položil jí ruce okolo pasu a jemně ji odstrčil od domovních dveří.

„Zapomněl jsem tam přihodit pár věcí, co budu potřebovat, promiň.“

Vyvlékla se mu z objetí.

„Dobře, jen když vyrazíme včas.“

Když za ním zapadly dveře, zůstala stát v předsíni a naslouchala jednotvárnému hučení pračky.

Úterý 23. dubna

Když se otevřely dveře výtahu, bylo Tess okamžitě jasné, že na policejním ředitelství není něco v pořádku. V chodbě se vršily hromady kancelářského nábytku a v hloučcích tam postávalo několik kolegů, kteří nepatřili k nim na oddělení závažné kriminality, a o něčem se bavili.

Tess se vydala za Makkonenem.

„Co se to tady děje?“

„Krysy.“

„Cože?“

„Krysy, to se děje. Helenu z domácího násilí pokousaly. V celým prvním patře proběhla během Velikonoc krysí invaze, takže teď se muselo jejich oddělení nastěhovat sem, dokud se to tam nevyčistí. Budeme tu nacpaní jak sardinky.“

Makkonen odevzdaně zavrtěl hlavou a zmizel v kanceláři. Coby vedoucí oddělení zabývajícího se v rámci závažné kriminality činností gangů byl patrně nejpodrážděnějším policistou v celém Skåne.

Tess si všimla, že kolegyně z oddělení pro vyšetřování domácího násilí ostatním ukazuje u kávovaru svou zalepenou nohu a vykládá jim, že jí museli píchnout protitetanovou injekci.

Zamířila do své kanceláře na konci chodby. Tam už se o dveře opírala Marie Erlingová a čekala na ni.

„Nemáš z krys fobii? Jednou jsme takhle jeli k ženský, na kterou nás upozornili sousedi. V jejím bytě se to jen hemžilo krysama – některý v klecích a jiný tam běhaly volně. Nastřádala jich tam za ty roky určitě nejmíň padesát. Vyzáblý, šeredný, ocasatý potvory a některý z nich byly velký jak kotě. Převzaly vládu nad jejím bytem i nad životem.“

Tess za sebou zaslechla rychlé kroky a otočila se. Sandra Eddingová působila vynervovaně.

„Za hodinu je velká strategická porada, účast povinná.“

Známý pocit, který Tess před Velikonocemi napovídal, že se schyluje k něčemu nepříjemnému, byl rázem zpátky.

Marie sledovala pohledem, jak Eddingová udělala čelem vzad a vyrazila chodbou pryč. Pak s úsměvem kývla směrem k Tess.

„Tak co si o ní myslíš?“

„Cože?“

„Hm, přece o ní všichni mluví a Adam Wikman i ty ostatní troubové jsou z ní celý pryč.“

„Jo tak.“

„A co ty?“

„Hele, moje největší starost je, že podle všeho nechápe, že náš tým potřebuje posily. Takže to si myslím.“

Marie se zasmála.

„Ježíši, ty jsi ale vzorňačka. Nezabilo by tě, kdybys přiznala, že ti připadá pěkná.“

Tess na to nic neřekla a zasedla k pracovnímu stolu. Pěkná, to možná ano. Ale k čemu to je, jestliže se rozhodne zrušit tým pro vyšetřování odložených případů? Respektive, k čemu to je tak jako tak?

„Je tu nějak mrtvo,“ prohlásila Marie. „Kde je tvoje nová oblíbenkyně?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odložené případy: Silnice č. 9.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.