Stephen King

DALLAS 63

Copyright © 2011 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: 11/22/63

Translation © Linda Bartošková, 2012

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-332-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-333-1 (mobi)

Pro Zeldu

Ahoj, zlato, vítej na party.

Pro náš rozum je prostě nepřijatelné, že nějaký malý osamělý chlápek porazil obra obklopeného limuzínami, legiemi, davy a ochrankou. Pokud taková nicka zničila vůdce nejmocnějšího národa na zemi, pak nás obklopuje svět disproporcí a žijeme ve vesmíru, který je absurdní.

– Norman Mailer

Kde je láska, i jizvy po neštovicích vypadají jako roztomilé dolíčky.

– Japonské přísloví

Tanec je život.

Nikdy jsem nepatřil k mužům, o nichž by se dalo říci, že dokážou plakat.

Moje bývalá tvrdila, že hlavním důvodem, proč mě opustila (jako by o toho chlapíka, se kterým se seznámila na schůzích Anonymních alkoholiků, vůbec nešlo), je můj „neexistující emocionální gradient“. Christy tvrdila, že by mi asi dokázala odpustit, že jsem nebrečel na pohřbu jejího otce. Znal jsem ho jenom šest let a nechápal jsem, jaký to byl skvělý a štědrý člověk (viz mustang se stahovací střechou jako dárek za maturitu, to jen pro příklad). Ale když jsem nebrečel ani na pohřbu svých rodičů – zemřeli dva roky po sobě, táta na rakovinu žaludku a máma náhle na infarkt při procházce na floridské pláži –, začaly jí souvislosti s neexistujícím emocionálním gradientem docházet. Nebyl jsem schopen „cítit své pocity“, řečeno jazykem Anonymních alkoholiků.

„Vůbec nikdy jsem tě neviděla uronit jedinou slzu,“ oznamovala mi oním bezbarvým tónem, jaký lidé používají, zdůrazňují-li ten absolutně poslední prohřešek, jímž pohár vztahu přetekl. „Ani když jsi mi říkal, že se musím jít léčit, jinak že odejdeš.“ Tenhle rozhovor se odehrál asi šest týdnů předtím, než si sbalila věci, odjela na druhý konec městečka a nastěhovala se k Melu Thompsonovi. „Jinde než u Anonymních alkoholiků se kluci a holky nevídají“ – to je další úsloví, které si na těch schůzích opakují.

Nebrečel jsem, když jsem ji vyprovázel. Nebrečel jsem, ani když jsem se vrátil do toho malého domku s velikánskou hypotékou. Do domku, do něhož nepřišlo žádné dítě, a už ani nepřijde. Pouze jsem si lehl do postele, která teď celá patřila jenom mně, zakryl si paží oči a truchlil.

Bez slz.

Nejsem však nijak emocionálně zablokovaný. V tom se Christy mýlila. Jednoho dne, to mi bylo devět let, na mě matka čekala doma ve dveřích, když jsem se vracel ze školy. Pověděla mi, že moji kolii Ragse přejel a zabil náklaďák, který se ani neobtěžoval zastavit. Nebrečel jsem, když jsme psa pohřbívali, třebaže mi táta říkal, že si o mně nikdo nezkazí mínění, když brečet budu, ale brečel jsem, když mi to máma oznamovala. Částečně proto, že to byla moje první zkušenost se smrtí, a hlavně proto, že jsem za to mohl já, protože jsem ho měl bezpečně zavírat na zadním dvorku.

A brečel jsem, když mi zavolal mámin doktor a řekl mi, co se jí stalo ten den na pláži. „Je mi líto, ale nedalo se vůbec nic dělat,“ dodal. „Někdy je to velmi náhlé a lékaři to považují spíše za dar z nebes.“

Christy tam nebyla – musela ten den zůstat ve škole déle a sejít se s jednou matkou, která měla otázky ohledně synova posledního hodnocení –, ale brečel jsem hodně. Zalezl jsem si do naší malé prádelny, vytáhl z koše špinavé prostěradlo a brečel do něho. Ne dlouho, ale slzy mi tekly. Mohl jsem jí o nich říct potom, ale neviděl jsem důvod – částečně proto, že by to považovala za vymáhání soucitu (to není výraz Anonymních alkoholiků, ale možná by měl být), a částečně proto, že nepovažuji schopnost rozbulet se na povel za podmínku úspěšného manželství.

Když tak o tom přemýšlím, svého otce jsem nikdy brečet neviděl. Pokud ho něco opravdu vzalo, zhluboka si povzdechl nebo ze sebe vymáčkl několik nucených uchechtnutí – od Williama Eppinga jste se žádného bušení v prsa nebo srdečného smíchu nedočkali. Byl typ chlapa, který je silný a tichý, a matka se většinou chovala stejně. Takže to, že mi činí potíže se rozbrečet, je možná vrozené. Ale že bych byl zablokovaný? Že bych nebyl schopen cítit své pocity? Ne, takový jsem nikdy nebyl.

Kromě případu, kdy jsem dostal tu zprávu o mámě, si vzpomínám, že jako dospělý jsem brečel už jen jednou, a to tehdy, když jsem si přečetl příběh o otci našeho školníka. Seděl jsem sám ve sborovně lisbonské střední školy a opravoval hromadu písemek, které napsali moji žáci angličtiny v kurzu pro dospělé. Chodbou ke mně doléhalo dunění basketbalového míče, houkání časomíry a pokřik obecenstva sledujícího souboj sportovních titánů: Lisbonských chrtů proti Jayským tygrům.

Kdo pozná chvíli, kdy se život vychýlí z rovnováhy, nebo proč se to stane?

Téma, které jsem zadal, znělo „Den, který mi změnil život“. Většina slohovek byla od srdce, ale jinak strašná: sentimentální příběhy o laskavé tetě, která k sobě vzala těhotnou puberťačku, o kámošovi v armádě, který předvedl, co znamená skutečná odvaha, o setkání s celebritou (Riskuj!, myslím, že šlo o moderátora Alexe Trebeka, ale možná to byl Karl Malden). Učitelé mezi vámi, kteří si přivydělávají tři nebo čtyři tisícovky ročně tím, že se ujmou výuky ve třídě dospělých, kteří si dálkově dodělávají maturitu, asi vědí, jak krušné může být čtení takových písemek. Známkování s tím celkem nemá nic společného, aspoň ne u mě. Nikomu jsem nedal pětku, protože jsem nikdy neměl dospělého studenta, který by se nesnažil, seč může. Když jste odevzdali alespoň popsaný papír, měli jste zaručeno, že Jake Epping z lisbonské střední vám tu angličtinu odfajfkuje, a pokud jste slohovku rozčlenili do opravdových odstavců, dostali jste nejméně dvě minus.

Tahle práce byla těžká kvůli tomu, že se mým hlavním učebním nástrojem stala červená propiska místo úst, a náplň mi už prakticky docházela. Navíc je to krušná práce, protože víte, že při takovémto způsobu výuky toho studentům uvázne v hlavě jen málo. Pokud dosáhnete věku pětadvaceti nebo třiceti let a neumíte pravopis (píše se úplně, ne ůblně) ani velká písmena (Bílý dům, ne bilidum), natož napsat větu, která obsahuje jak podmět, tak přísudek, pak už se to nejspíš nikdy nenaučíte. Ale válčíme dál, energicky kroužkujeme špatně použitá slova ve větách jako Manželovi hold nebylo nic po chuti nebo škrtáme zaplula a místo něj píšeme zaplavala ve větě Pak jsem si často zaplula.

Tehdy večer to byla beznadějná, úmorná práce a nedaleko ode mě spěl další středoškolský zápas k závěrečnému odtroubení. Svět nikdy nekončí, amen. To bylo poměrně krátce poté, co Christy skončila s léčbou, a pokud bych na něco v té chvíli myslel, pak bych nejspíš doufal, že se vrátím domů a zastihnu ji střízlivou (což se stalo, střízlivá vydržela déle než s manželem). Pamatuji si, že mě trochu bolela hlava a mnul jsem si spánky, jak to člověk dělává, když se snaží rozehnat otravné pobolívání, než se rozjede v třeskutější atak. Pamatuji si, že jsem si pomyslel Ještě tři, už jenom tři, a můžu vypadnout. Můžu jít domů, udělat si pořádný hrnek instantního kakaa a ponořit se do nového románu Johna Irvinga bez těchhle upřímných, ale mizerně napsaných slohovek, které nade mnou ještě visí.

Když jsem si přitáhl z hromádky sešitů práci našeho školníka, nezazněly smyčce ani varovné zvonky, vůbec jsem neměl pocit, že se má můj nanicovatý život změnit. Ale to nevíme nikdy, že? Život se může v mžiku otočit na pětníku.

Napsal to lacinou protékající propiskou, která nadělala na pěti stranách spoustu kaněk. Škrábal sice klikyháky, ale daly se přečíst, musel na to pořádně tlačit, protože slova byla do stránek z laciného sešitu přímo vyrytá. Kdybych zavřel oči a přejel špičkami prstů po zadní straně popsaných listů, připadal bych si jako při čtení Braillova písma. Na konci každého malého y byla drobná kudrlinka jako ozdoba, to si pamatuji zvlášť jasně.

Také si pamatuji, jak jeho práce začínala. Pamatuji si to slovo od slova.

Nebyl den ale noc. Ta noc co mi změní život byla noc kdy můj otec zabyl moji matku a dva bratry a mně hodně poranil. Poranil i moji sestru, tak hodně že z toho dostala koma. Už se neprobudila a za tři roky umřela. Jmenovala se Ellen a já ji měl moc rád. Ona moc ráda trhala kvjetiny a dávala je do vázyček.

V půlce první stránky mě začaly pálit oči a já svou věrnou červenou propisku odložil. Když jsem se dostal k místu, kde se odplazil pod postel a při tom mu do očí tekla krev (taky mi vtíkala do krku a měla hroznou chuď), rozbrečel jsem se – Christy by na mě byla hrdá. Dočetl jsem to až do konce a neopravil jedinou chybu, jenom jsem si utíral oči, aby mi slzy nekapaly na stránky, které ho očividně stály spoustu úsilí. Že jsem si o něm myslel, že je pomalejší než ostatní, možná o chlup lepší, než čemu se říkávalo „retardovaný, ale vzdělatelný“? Panebože, tak tohle byl důvod, že! A také důvod toho kulhání. Byl zázrak, že vůbec přežil. Ale opravdu žil. Milý chlapík, který měl vždycky pro každého úsměv a na děti nikdy nezvýšil hlas. Laskavý člověk, který prošel peklem a pracoval – pokorně a s nadějí jako většina z nich –, aby získal maturitní vysvědčení. I když bude školníkem až do konce života, prostě chlapík v zeleném či hnědém overalu, který se bude věčně ohánět smetákem nebo z podlahy seškrabovat žvýkačky tupým nožem, jejž měl neustále v zadní kapse. Možná z něho kdysi mohlo být něco jiného, ale jedna noc mu otočila život jako na pětníku a teď z něho byl chlapík v lacláčích, jemuž děti říkaly Žabák kvůli tomu, jak chodil.

Takže jsem brečel. Byly to opravdové slzy, ty, které vycházejí odkudsi z hloubi nitra. Chodbou se ke mně nesly břeskné tóny lisbonské kapely, jež vyhrávala vítěznou písničku – domácí tým tedy vyhrál, budiž jim přáno. Později možná Harry a několik jeho kolegů obrátí sedačky vzhůru nohama a zametou svinčík, který pod nimi obecenstvo nadělalo.

Nahoru na papír jsem napsal velkou červenou jedničku. Chvilku jsem se na ni díval a pak k ní přidal velkou červenou hvězdičku. Protože to bylo dobré a protože jeho bolest vyvolala ve mně, jeho čtenáři, emocionální odezvu. A přesně tohle má splňovat psaní na jedničku s hvězdičkou, ne? Vyvolat reakci.

Pokud jde o mě, jen lituji, že bývalá Christy Eppingová neměla pravdu. Lituji, že jsem přece jen nebyl emocionálně zablokovaný. Protože všechno, co pak následovalo – všechny ty hrozné věci –, vyplynulo z těch slz.

ČÁST 1

Předěl

Kapitola první

1

Harry Dunning odmaturoval se ctí. Šel jsem na slavnostní předávání vysvědčení, které se konalo v tělocvičně, protože mě pozval. Opravdu neměl nikoho jiného a já to rád udělal.

Po požehnání (které přednesl otec Bandy, jenž si málokdy nechal ujít nějakou slavnost na střední škole) jsem se prodral chumlem přátel a příbuzných k Harrymu, který stál stranou o samotě v nařaseném černém plášti, v jedné ruce držel diplom a v druhé zapůjčený baret. Vzal jsem jej od něho, abych mu mohl potřást rukou. Usmál se, odhalil řadu zubů s mnoha mezerami a několika nakloněnými kousky. Ale přesto to byl okouzlující, prosluněný úsměv.

„Díky, že jste přišel, pane Eppingu. Mockrát děkuju.“

„Bylo mi potěšením. A můžete mi říkat Jakeu. Tuhle drobnou výsadu uděluji studentům, kteří jsou už tak staří, že by mi mohli dělat tátu.“

Chvíli vypadal zmateně, ale pak se zasmál. „To asi jsem, co? Šiškote!“ Také jsem se zasmál. Všude kolem nás se smála spousta lidí. A samozřejmě také plakala. To, co je pro mě tak těžké, jde mnoha lidem naprosto snadno.

„A ta jednička s hvězdičkou! Šiškote! V životě jsem nedostal žádnou jedničku s hvězdičkou. Ani jsem ji nečekal!“

„Zasloužil jste si ji, Harry. Takže co uděláte jako první věc, když teď máte maturitu?“

Jeho úsměv na vteřinku pohasl – o takových vyhlídkách neuvažoval. „Nejspíš se vrátím domů. Mám pronajatý malý domek na Goddard Street, víte.“ Zvedl diplom. Držel jej opatrně špičkami prstů, jako by mohl rozmazat inkoust. „Tohle si zarámuju a pověsím na zeď. Pak si asi naliju sklenku vína, sednu si na gauč a nejspíš ho budu až do večera obdivovat.“

„To zní jako dobrý plán,“ usoudil jsem, „ale nešel byste se mnou nejdřív na hamburger a hranolky? Mohli bychom zajít k Alovi.“

Očekával jsem, že se vymluví, ale samozřejmě jsem Harryho posuzoval podle svých kolegů. Nemluvě o většině dětí, které jsme učili. Ti všichni se Alovi vyhýbali jako čert kříži a raději vysedávali buď v mléčném baru naproti škole, nebo v Hi-Hatu na silnici číslo 196, kde dřív stávalo staré lisbonské autoobčerstvení.

„To by bylo skvělý, pane Eppingu. Díky!“

„Jakeu, nezapomeňte.“

„Jakeu, jasně.“

A tak jsem vzal Harryho k Alovi, kam jsem z profesorského sboru jako jediný chodil pravidelně, a i když měl Al toho léta dokonce servírku, obsluhoval osobně. Jako obvykle mu z koutku úst visela doutnající cigareta (ve veřejném stravovacím zařízení nezákonné, ale to Ala zastavit nemohlo) a oko na té straně mhouřil před kouřem. Když uviděl složený maturantský plášť a uvědomil si, co oslavujeme, trval na tom, že útrata půjde na účet podniku (jakápak útrata, jídla byla u Ala vždycky pozoruhodně levná, což zavdalo podnět k dohadům o tom, jak asi dopadají zatoulaná zvířata v okolí). Také nás vyfotil a obrázek si později pověsil na místo, které nazýval Stěna místních celebrit. Mezi dalšími vyvěšenými „celebritami“ byl zesnulý Albert Dunton, zakladatel Duntonova klenotnictví, Earl Higgins, bývalý ředitel střední školy, John Crafts, zakladatel prodejny aut John Crafts, a samozřejmě otec Bandy od svatého Cyrila. (Otec byl v páru s papežem Janem XXIII. – ten ovšem nebyl místní, ale Al Templeton si ho vážil a o sobě prohlašoval, že je „dobrej katolík“.) Na fotografii, kterou Al toho dne pořídil, zachytil Harryho Dunninga s širokým úsměvem na tváři. Já jsem stál vedle něho a oba jsme drželi jeho diplom. Kravatu měl pošoupnutou trochu nakřivo. Pamatuji si to, protože mi připomněla ty kudrlinky, jimiž zakončoval malé y. Pamatuji si to všechno. Pamatuji si to velmi dobře.

2

Uplynuly dva roky, byl poslední školní den, já seděl v úplně stejné sborovně a prokousával se hromadou esejů, které napsali frekventanti mého semináře o americké poezii. Děti už odešly, rozběhly se vstříc dalšímu létu, což já brzy udělám též. Ale v tuto chvíli jsem byl docela spokojený tam, kde jsem, a vychutnával si nezvyklé ticho. Napadlo mě, že bych před odchodem dokonce mohl poklidit ve skříňce na svačiny. Někdo by to měl udělat, pomyslel jsem si.

Dopoledne po třídní hodině (kde to obzvlášť drhlo, jak to bývá při všech třídních hodinách a ve studovnách v poslední školní den) se ke mně dobelhal Harry Dunning a podal mi ruku.

„Jenom jsem vám chtěl za všechno poděkovat,“ řekl.

Usmál jsem se. „To už jste udělal, pokud se pamatuji.“

„Jo, ale tohle je můj poslední den. Jdu do důchodu. Takže jsem si to chtěl posichrovat a znovu vám poděkovat.“

Když jsem mu potřásal rukou, nějaký kluk, který procházel kolem – nanejvýš druhák, soudě podle čerstvé úrody beďarů a tragikomického porostu na bradě, který aspiroval na kozí bradku –, zamumlal: „Žabák Harry poskakuje u-li-cííí.“

Hmátl jsem po něm, protože jsem chtěl, aby se mu omluvil, ale Harry mě zarazil. Klidně se usmíval, vůbec ho to neurazilo. „Ne, neobtěžujte se. Jsem na to zvyklej. Jsou to prostě děcka.“

„Správně,“ řekl jsem. „A něco je naučit je naše práce.“

„Já vím, a jste v tom dobrej. Ale není moje práce, abych pro někoho byl… jak tomu říkáte… výchovnej prvek. Zvlášť ne dneska. Doufám, že na sebe budete dávat pozor, pane Eppingu.“ Možná byl dost starý, aby byl můj otec, ale Jake mu očividně nikdy nepůjde přes rty.

„Vy také, Harry.“

„Nikdy na tu jedničku s hvězdičkou nezapomenu. Tu jsem si zarámoval taky. Pověsil jsem si ji hned vedle diplomu.“

„To je dobře.“

Bylo to dobře. Všechno to bylo dobře. Jeho slohová práce byla ukázkou naivního umění, do puntíku stejně mocného a pravdivého jako obrazy od Grandma Moses. Rozhodně byla lepší než věci, které jsem četl teď. V seminárních pracích většinou nebyly hrubky a způsob vyjadřování byl jasný (třebaže moji přeopatrní adepti vysoké školy měli rozčilující zvyk uchylovat se k trpným tvarům), ale psaní bylo neslané nemastné. Nudné. Moji frekventanti byli začátečníci – vedoucí katedry si vyhradil pokročilé pro sebe –, ale psali jako mladí starci, všichni dýchaviční a samé ach, neuklouzněte na tom zledovatělém chodníku, Mildred. Harry Dunning přes všechny gramatické lapsy a pracný rukopis psal jako hrdina. Aspoň jednou.

Dumal jsem nad rozdílem mezi ofenzivním a defenzivním psaním, když vtom si odkašlal hlasitý telefon na zdi: „Je pan Epping v kabinetu v západním křídle? Nejste tam ještě náhodou, Jakeu?“

Vstal jsem, stiskl knoflík a řekl: „Pořád jsem tu, Glorie. Odpykávám si hříchy. Co pro vás můžu udělat?“

„Máte tu telefon. Volá nějaký Al Templeton. Můžu vám ho tam přepojit, jestli chcete. Nebo mu můžu říct, že už jste dneska odešel.“

Al Templeton byl majitel a provozní Alovy jídelny, kam odmítali chodit všichni členové učitelského sboru lisbonské střední kromě skalních věrných. Dokonce i o mém váženém vedoucím katedry – který se snažil mluvit jako učitel z Cambridge a blížil se důchodovému věku – se vědělo, že se o specialitě tohoto podniku vyjadřuje jako o Alově slavném kočkoburgeru, nikoli o Alově slavném macatém burgeru.

Samozřejmě to nebude opravdová kočka, říkali lidé, teda aspoň pravděpodobně to není kočka, ale rozhodně to není hovězí, když to stojí jenom dolar devatenáct.

„Jakeu? Usnul jste mi tam?“

„Ne, jsem dokonale vzhůru.“ Navíc zvědavý, proč mi Al volá do školy. Proč mi vůbec volá, když už na to přijde. Naše vztahy byly vždycky čistě obchodní jako mezi kuchařem a zákazníkem. Já si vážil jeho bašty a on si vážil mé pravidelné docházky. „Tak sem s ním, přepojte mi ho.“

„Proč tam vlastně ještě jste?“

„Mám sebemrskačskou chvilku.“

„Ó!“ vyhrkla Gloria a já si uměl představit, jak mihotá dlouhými řasami. „Miluju, když mluvíte sprostě. Tak vydržte a počkejte si na cinknutí.“

Ve sluchátku cvaklo. Pak přístroj zazvonil a já to zvedl.

„Jakeu? Jste tam, kamaráde?“

Nejdřív mě napadlo, že si Gloria musela splést jméno. Ten hlas nemohl patřit Alovi. Ani nejhorší nachlazení na světě nemohlo způsobit takový chrapot.

„Kdo je tam?“

„Al Templeton, ona vám to neřekla? Kriste pane, ta muzika na čekačce je fakt děsná. Co se stalo s Connie Francisovou?“ Začal chrchlat a kašlat tak hlasitě, že jsem si musel sluchátko kousek odtáhnout od ucha.

„To vypadá, že jste dostal chřipku.“

Zasmál se. A taky pořád kašlal. Ta kombinace působila skutečně strašlivě. „Něco jsem chytil, to je fakt.“

„Muselo vás to skolit dost rychle.“ Byl jsem u něho včera, abych do sebe hodil časnou večeři. Macatý burger, hranolky a jahodový koktejl. Jsem přesvědčen, že pro chlapa, který žije sám, je důležité, aby do sebe dostal něco ze všech důležitých skupin potravin.

„Dalo by se to tak říct. Nebo by se taky dalo říct, že to chvíli trvalo. Obojí by bylo správně.“

Nevěděl jsem, co na to odpovědět. Za těch šest nebo sedm let, co jsem do jídelny chodil, jsem si s Alem popovídal mockrát, a uměl být divný – například neustále říkal Novoanglickým patriotům Bostonští patrioti a o Tedu Williamsovi mluvil, jako by to byl jeho brácha –, ale nikdy jsme nevedli takhle prapodivný rozhovor.

„Jakeu, potřebuju vás vidět. Je to důležitý.“

„Můžu se zeptat…“

„Očekávám, že budete mít spoustu otázek, a já odpovím, ale ne po telefonu.“

Nevěděl jsem, kolik těch odpovědí mi dá, než ztratí hlas, ale slíbil jsem, že se u něho asi za hodinu stavím.

„Díky. Zkuste to dřív, jestli to půjde. Čas je klíčovej, jak se říká.“ A zavěsil, prostě jen tak, ani se nerozloučil.

Prokousal jsem se dalšími dvěma seminárkami a na hromádce už zbývaly jen čtyři, ale nebylo to k ničemu. Ztratil jsem elán a chuť. Takže jsem shrnul hromádku do aktovky a odešel. Prolétlo mi hlavou, že zajdu nahoru do kanceláře a popřeji Glorii hezké léto, ale rozmyslel jsem si to. Stejně tu bude celý příští týden, protože musí dělat uzávěrky dokumentace dalšího školního roku, a já v pondělí přijdu a vyklidím tu svačinovou skříňku – to jsem si přece slíbil. Jinak by v ní učitelé, kteří používali sborovnu v západním křídle při letních kurzech, našli hejna breberek.

Kdybych věděl, co mi budoucnost nachystá, určitě bych za ní nahoru zaskočil. Možná bych jí dal dokonce políbení, které mezi námi několik posledních měsíců viselo ve vzduchu. Ale já to samozřejmě nevěděl. Život se otočil na pětníku.

3

Alova jídelna sídlila ve stříbrném přívěsu za kolejemi u Hlavní ulice, ve stínu staré továrny Worumbo. Takové podniky dokážou vypadat ošuntěle, ale betonové bloky, na nichž přívěs stál, zamaskoval Al pěknými záhony květin. Dokonce tam pěstoval kousek hezkého trávníku, který sekal sám starou bezmotorovou sekačkou. O sekačku se staral stejně dobře jako o květiny a trávník, protože na čepelích natřených zářivou barvou nebyl ani flíček rzi. Jako by ji koupil v místním obchodě Western Auto minulý týden…, kdyby ovšem tenhle obchod v Lisbon Falls stále existoval. Kdysi tu stával, ale padl za oběť megaobchodům, které se tu objevily na přelomu století.

Prošel jsem po dlážděném chodníku, vystoupal po schůdcích, pak jsem se zastavil a zamračil se. Nápis VÍTEJTE V ALOVĚ JÍDELNĚ, DOMOVĚ MACATÉHO BURGERU! byl pryč. Na jeho místě byl kus lepenky s nápisem ZAVŘENO A UŽ SE OTVÍRAT NEBUDE KVŮLI NEMOCI. DĚKUJU VÁM ZA TO, ŽE JSTE SEM CELÉ TY ROKY CHODILI, A BŮH VÁM ŽEHNEJ.

Zatím jsem se neocitl v mlze neskutečna, která mě brzo polkne, ale její první úponky už mě ovíjely a já je cítil. To nebylo žádné letní nachlazení, kvůli němuž Al chraptěl a příšerně kašlal. Ani chřipka. Soudě podle té cedule šlo o něco vážnějšího. Ale jaká vážná choroba vás může skolit během pouhých čtyřiadvaceti hodin? Vlastně ani to ne. Bylo půl třetí. Včera večer jsem od Ala odcházel ve tři čtvrtě na šest a nic mu nebylo. Spíš působil skoro rozjařeně. Pamatoval jsem si, že jsem se ho zeptal, jestli nepije příliš velké dávky vlastního kafe, a on odtušil, že ne, že jenom přemýšlí o tom, že si vezme dovolenou. Je možné, aby o dovolené mluvili lidé, kteří jsou nemocní – natolik nemocní, že zavřou podnik, který vlastnoručně vedou víc než dvacet let? Někteří možná, ale mnoho jich nebude.

Dveře se otevřely, ještě když mi ruka visela nad klikou, a už tam stál Al a bez úsměvu se na mě díval. Zahleděl jsem se na něj také a cítil jsem, jak mlha neskutečna kolem mě houstne. Byl teplý den, mlha však studila. V tu chvíli jsem se stále ještě mohl otočit a odkráčet pryč, zpátky do červnového slunce, a něco ve mně to opravdu chtělo udělat. Především jsem ale ztuhl úžasem a leknutím. A také hrůzou, to bych klidně mohl přiznat, protože vážná nemoc nás skutečně děsí, a Al byl vážně nemocný. Viděl jsem to na první pohled. Pravděpodobně smrtelně nemocný.

Nebylo to jen tím, že jeho dříve brunátné tváře byly náhle propadlé a zažloutlé. Nebylo to slzavým hlenem, který kalil jeho modré oči, jež vyhlížely najednou tak vybledle a byly krátkozrace přimhouřené. Nebylo to ani jeho vlasy, které byly ještě včera skoro úplně černé, ale teď skoro úplně bílé – koneckonců mohl předtím používat nějakou barvu na vlasy a teď se impulzivně rozhodl ji smýt a vypadat přirozeně.

Jenže něco se opravdu nemohlo stát za těch dvaadvacet hodin od chvíle, kdy jsem ho viděl naposledy. Al Templeton totiž vypadal, že zhubl snad o patnáct kilo. Možná i o dvacet, což by byla čtvrtina jeho dosavadní tělesné hmotnosti. Nikdo nezhubne patnáct nebo dvacet kilo za necelý den, nikdo. Jenže přesně na to jsem se teď díval. A myslím, že přesně v té chvíli mě mlha neskutečna pohltila docela.

Al se usmál a já si všiml, že ztratil nejen kila, ale také zuby. Jeho dásně vypadaly bledé a nezdravé. „Jak se vám líbí moje nové já, Jakeu?“ A rozkašlal se, dunivě a chrchlavě odněkud z hloubi útrob.

Otevřel jsem ústa. Nevyšla žádná slova. V jakési zbabělé, znechucené části mé mysli se znovu vynořil nápad, že uteču, ale i kdyby mě tahle část mozku mohla ovládat, nedokázal bych to. Byl jsem jako vrostlý do země.

Al ovládl kašel a vytáhl ze zadní kapsy kapesník. Otřel si nejdřív ústa a potom dlaň ruky. Než kapesník schoval, uviděl jsem, že je potřísněný krví.

„Pojďte dál,“ vybídl mě. „Mám vám hodně co povídat a myslím, že jste jedinej, kdo by si to chtěl poslechnout. Chcete si to poslechnout?“

„Ale,“ začal jsem. Můj hlas zněl tak tiše a slabě, že jsem ho sám sotva slyšel. „Co se vám stalo?“

„Chcete si to poslechnout?“

„Samozřejmě.“

„Budete mít otázky a já vám odpovím na všechno, co budu moct, ale snažte se jich mít co nejmíň. Z hlasu mi toho už moc nezbylo. Sakra, nezbylo mi už ani moc síly. Pojďte přece dál.“

Šel jsem dál. V jídelně bylo šero, chladno a prázdno. Pult se leskl a nebyl na něm ani drobek. Chrom na židličkách se blýskal. Kávovar byl naleštěný, až oči přecházely. Nápis JESTLI SE VÁM V NAŠEM MĚSTEČKU NELÍBÍ, KOUKNĚTE SE NA JÍZDNÍ ŘÁD byl na obvyklém místě u pokladny Sweda. Jediné, co tu chybělo, byli zákazníci.

A samozřejmě i kuchař a majitel. Ala Templetona nahradil starý, churavý duch. Když zaklapl západku na dveřích a tím nás zamkl, cvaklo to velice hlasitě.

4

„Rakovina plic,“ oznámil věcně, když jsme si sedli do boxu na opačném konci jídelny. Poklepal si na kapsu košile a já viděl, že je prázdná. Věčný balíček camelek byl pryč. „Ne že by mě to tak překvapilo. Začal jsem s tím v jedenácti a kouřil jsem až do dne, kdy mi řekli diagnózu. Čili víc než padesát roků, sakra. Tři krabičky denně, dokud v roce 2007 nezvedli ceny. Pak jsem něco obětoval a snížil to na dvě denně.“ Hvízdavě se zasmál.

Chtěl jsem mu říci, že určitě počítá špatně, protože jsem věděl, jak je doopravdy starý. Když jsem sem loni v zimě zase jednou přišel a zeptal se ho, proč pracuje u grilu s dětskou narozeninovou čepičkou na hlavě, řekl Protože je mi dnes padesát sedm, kámo. Čímž se můžu prohlásit oficiálním Heinzem. Ale požádal mě, abych mu nekladl otázky, pokud nebudou absolutně nutné, a já předpokládal, že ta žádost se týkala i toho, abych se nerýpal v drobných nesrovnalostech.

„Kdybych byl na vašem místě – a to bych si přál, i když bych si teda nikdy nepřál, abyste vy byl na mým místě, v tý mý současný situaci –, pomyslel bych si: ,Tady něco nehraje, nikdo přes noc nedostane pokročilýho raka plic.‘ Je to tak?“

Přikývl jsem. Bylo to přesně tak.

„Odpověď je docela jednoduchá. Nebylo to přes noc. Ten kašel mě začal trhat asi před sedmi měsíci, v květnu.“

To pro mě byla novinka. Pokud kašlal, rozhodně tak nečinil v mé přítomnosti. Také mu opět neseděly počty. „Ale, haló? Je červen. Před sedmi měsíci byl prosinec.“

Mávl rukou – prsty měl tenké, mariňácký prsten mu visel na prstíku, který kdysi obroučku vyplňoval akorát –, jako by říkal Teď to nechte plavat, prostě to nechte plavat.

„Nejdřív jsem si myslel, že jsem se příšerně nachladil. Ale neměl jsem vůbec horečku, a místo aby to přešlo, se ten kašel horšil. Pak jsem začal hubnout. No, nejsem blbej, kámo, a vždycky jsem věděl, že kartu velkýho raka si můžu vytáhnout…, i když můj otec a matka hulili jako tovární komín a žili až do osmdesáti. Nejspíš si vždycky najdeme záminku, proč se držet svýho zlozvyku, co?“

Znovu se rozkašlal a vytáhl kapesník. Jakmile chrchlání polevilo, řekl: „Nemůžu moc odbočovat, ale jsem užvaněnej celej život a nedokážu toho jen tak nechat. Je to skoro horší než přestat kouřit. Příště, až zase začnu klábosit o něčem jiným, si prostě šmikněte prstem přes krk, jo?“

„Dobrá,“ souhlasil jsem docela ochotně. To už mě napadlo, že se mi to všechno zdá. Jestli ano, byl to neobyčejně živý sen, včetně stínů, které vrhal otáčející se stropní větrák, a chůze po koberečcích s nápisy NAŠE NEJVĚTŠÍ HODNOTA JSTE VY!

„Abych to zkrátil, šel jsem k doktorovi a ten mi udělal rentgen, a byli tam ti hnusáci zatracení. Dva nádory. Pokročilá nekróza. Neoperovatelný.“

Rentgen, pomyslel jsem si – pořád se používá na diagnózu rakoviny?

„Chvíli jsem se tam poflakoval, ale nakonec jsem se musel vrátit.“

„Odkud? Z Lewistonu? Všeobecné nemocnice pro střední Maine?“

„Z dovolený.“ Jeho oči na mě upřeně hleděly z temných jam, do nichž se propadaly. „Akorát že to žádná dovolená nebyla.“

„Ale mně nic z toho nedává smysl. Včera jste tu byl a byl jste zdravý.“

„Pořádně se mi podívejte na obličej. Začněte vlasama a pak postupujte níž. Snažte se ignorovat, co mi provedla ta rakovina – ta každýho sakra změní, o tom nepochybuju –, a pak mi povězte, jestli jsem stejnej chlap, kterýho jste viděl včera.“

„No, očividně jste si umyl barvu na vlasy…“

„Nikdy jsem žádnou nepoužíval. Nebudu se namáhat a upozorňovat vás na zuby, který mi vypadaly, když jsem byl… pryč. Vím, že jste si jich všiml. Myslíte, že to udělal ten rentgen? Nebo stroncium 90 v mlíku? Já mlíko ani nepiju, leda si cáknu trochu do posledního kafe, co si večer dám.“

„Jaké stroncium?“

„To je fuk. Napojte se na svoji tuhletu… ženskou stránku. Podívejte se na mě tak, jak se ženský koukají na jiný ženský, když odhadujou věk.“

Snažil jsem se udělat, oč mě požádal, a i když to, co jsem pozoroval, by u soudu určitě neobstálo, mě to přesvědčilo. Od koutků očí se mu šířily pavučiny vrásek a víčka měla drobné, jemně nařasené vrásky, jaké vidíte u lidí, kteří už nemusejí vytahovat důchodcovskou průkazku, když chtějí slevu v pokladně multikina. Kůži na Alově čele brázdily vlnité rýhy, které tam včera večer nebyly. Další dvě rýhy – ještě hlubší – vypadaly jako závorky kolem úst. Ostrá brada a povislá kůže na krku mohly být důsledkem Alova katastrofálního zhubnutí, ale ty vrásky… A jestli o těch vlasech nelhal…

Trochu se usmíval. Byl to chmurný úsměv, ale nepostrádal humor, čímž to bylo – kdoví proč – horší. „Pamatujete na moje narozeniny v březnu? ,Nebojte se, Ale,‘ říkal jste, ,jestli vám ten hloupý klobouček chytne, když se tak nahýbáte nad tím grilem, popadnu hasičák a uhasím vás.‘ Pamatujete se?“

Pamatoval jsem se. „Říkal jste, že jste oficiálně Heinz.“

„To teda jo. A teď je mi dvaašedesát. Vím, že rakovina mě dělá starší, ale tohle… a tohle…“ Dotkl se čela a pak koutku oka. „To jsou pravý stopy času. Čestný odznaky, dá se říct.“

„Ale… Můžu dostat sklenici vody?“

„Jasně. Trochu v šoku, co?“ Soucitně se na mě podíval. „Myslíte si: ,Buď jsem blázen já, nebo je blázen on, nebo jsme se zbláznili oba.‘ Já vím. Taky jsem si to prožil.“

Namáhavě se zvedl z lavice v boxu a pravou rukou si zajel pod levé podpaží, jako by se snažil udržet tělo pohromadě. Pak mě zavedl za pult. Přitom jsem si všiml dalšího prvku tohoto neskutečného setkání: Kromě příležitostí, kdy jsem vedle něho seděl v kostelní lavici u svatého Cyrila (to se stávalo málokdy, protože mě sice vychovávali ve víře, ale ne příliš katolicky) nebo jsem ho náhodou potkal na ulici, nikdy jsem Ala neviděl jinak než v kuchařské zástěře.

Sundal z police vyleštěnou skleničku a natočil mi do ní vodu z nablýskaného chromovaného kohoutku. Poděkoval jsem mu a otočil se, že se zase vrátím do boxu, ale poklepal mi na rameno. Byl bych mnohem radši, kdyby to nedělal. Připadalo mi, jako by mi na rameno poklepal Coleridgeův starý námořník, který se za bezdůvodné zabití albatrosa musí jako bludný poutník dělit o svůj příběh s ostatními lidmi.

„Chci, abyste se na něco podíval, než si zase sedneme. Bude to tak rychlejší. Akorát že podíval není to správný slovo. Spíš zažil, to je mnohem přesnější. Vypijte to, kamaráde.“

Vypil jsem půlku sklenice. Byla studená a dobrá, ale neodtrhl jsem od Ala oči. Moje zbabělá část očekávala, že po mně skočí jako po první přitroublé oběti ve filmech o šíleném, volně pobíhajícím maniakovi, které mají vždycky v názvu číslovku. Jenže Al tam jen stál a jednou rukou se opíral o pult. Ruka byla vrásčitá, klouby vystouplé. Nevypadala jako ruka člověka, kterému je přes padesát, ani když má rakovinu, a…

„To udělalo to ozáření?“ zeptal jsem se najednou.

„Co?“

„Jste opálený. Nemluvě o těch tmavých skvrnách na hřbetech rukou. Máte je buď z ozáření, nebo z přílišného opalování.“

„No, jelikož jsem žádnou léčbu ozařováním nepodstoupil, bude to nejspíš sluncem. Toho jsem si za poslední čtyři roky užil docela dost.“

Pokud jsem věděl, Al strávil poslední čtyři roky zpravidla tím, že obracel macaté burgery na plotně a vyráběl mléčné koktejly za svitu zářivek, ale nahlas jsem to neřekl. Jenom jsem dopil vodu. Když jsem sklenici odkládal na umakartový pult, všiml jsem si, že se mi trochu třese ruka.

„Tak jo, na co chcete, abych se podíval? Nebo to zažil?“

„Pojďte za mnou.“

Vedl mě dlouhou úzkou uličkou kolem dvojitého grilu, fritovacích hrnců, dřezu, lednice FrostKing a bzučícího mrazáku vysokého po pás. Zastavil se před tichou myčkou a ukázal na dveře na opačném konci kuchyně. Byly nízké, Al by musel sklonit hlavu, aby jimi prošel, a to měřil necelých sto sedmdesát centimetrů. Já měřím sto devadesát – některé děti mi přezdívají Vrtulník Epping.

„To je ono,“ řekl. „Těma dveřma.“

„Nemáte tam spíž?“ Čistě řečnická otázka. Tolik roků jsem ho viděl odsud přinášet konzervy, pytle brambor nebo zásoby suchých potravin, že jsem sakra dobře věděl, co tam je.

Al mě nejspíš neslyšel. „Věděl jste, že jsem původně tenhle podnik otevřel v Auburnu?“

„Ne.“

Přikývl, což stačilo vyvolat další záchvat kašle. Tlumil ho stále příšernějším kapesníkem. Když nejnovější záchvat konečně pominul, vyhodil kapesník do koše, který byl po ruce, a pak popadl chomáč ubrousků z dávkovače na pultu.

„Je to přívěs Aluminaire, vyrobený ve třicátých letech a dokonale ve stylu art deco. Chtěl jsem takovej od chvíle, kdy mě táta jako malýho kluka vzal do Chat’N Chew v Bloomingtonu. Koupil jsem ho plně zařízenej a otevřel ho na Pine Street. Byl jsem na tom místě skoro rok a viděl jsem, že jestli zůstanu ještě rok, zbankrotuju. V okolí byla spousta dalších podniků rychlýho občerstvení, některý dobrý, jiný ne tak dobrý, a všechny měly svoje štamgasty. Já byl něco jako čerstvě promovanej právník, kterej začíná podnikat v městečku, kde už je tucet dobře zavedenejch mazanejch advokátů. Taky se v tý době prodávaly Alovy slavný macatý burgery za dva padesát. Dokonce ani v devadesátejch letech jsem se na lepší cenu nedostal.“

„Tak proč je sakra dneska prodáváte za míň než půlku? Ledaže jsou opravdu z koček.“

Odfrkl si a ten zvuk vyvolal hluboko v hrudi kloktavou ozvěnu. „Kamaráde, já prodávám stoprocentně čistý americký hovězí, nejlepší na světě. Jestli vím, co lidi říkají? Jasně. Mávnu nad tím rukou. Co jinýho můžu dělat? Zarazit lidský řeči? To bych se stejně dobře mohl snažit zarazit vítr, aby nefoukal.“

Přejel jsem si prstem přes krk. Al se usmál.

„Jo, už zase odbočuju, já vím, ale tohle aspoň patří do příběhu. Mohl jsem dál bušit hlavou do zdi na Pine Street, ale Yvonne Templetonová nevychovala žádný blbce. ,Radši uteč a znovu zabojuj jindy,‘ říkávala nám dětem. Vybral jsem si zbytek kapitálu, přemluvil banku, aby mi půjčila dalších pět tisíc – neptejte se mě, jak se mi to povedlo –, a přestěhoval se sem do Falls. Byznys pořád nebyl nijak závratnej, když to s ekonomikou takhle vypadá a kolem kolujou kecy o Alových kočkoburgerech nebo psoburgerech nebo skunkburgerech, nebo jak byly všechny ty jména, co lidem připadají zábavný, ale ukazuje se, že už nejsem s ekonomikou tak provázanej jako jiný lidi. A to všechno díky tomu, co je za těma dveřma do spíže. Nebyly tam, když jsem sídlil v Auburnu, to bych odpřisáhl na hromadu biblí vysokou tři metry. Objevily se až tady.“

„O čem to mluvíte?“

Klidně se na mě podíval vodnatýma, čerstvě starýma očima. „Mluvení už bylo dost. Teď na to musíte přijít sám. Běžte je otevřít.“

Nejistě jsem se na něj podíval.

„Považujte to za poslední přání umírajícího chlapa,“ řekl. „Tak do toho, kamaráde. Teda jestli jste můj kámoš. Otevřete ty dveře.“

5

Lhal bych, kdybych tvrdil, že se mi srdce nerozběhlo vyšší rychlostí, když jsem otočil knoflíkem u dveří a zatáhl. Netušil jsem, co tam na mě může čekat (i když si matně vzpomínám, že mi hlavou prolétl obraz mrtvých koček, stažených a naskládaných u elektrického mlýnku na maso), ale když se Al natáhl kolem mého ramene a rozsvítil, uviděl jsem…

No, spíž.

Byla malá a uklizená jako celá jídelna. U obou stěn stály police plné potravin ve velkém balení v plechovkách pro restaurace. Na konci místnosti, kde se střecha svažovala dolů, byly uloženy nějaké čisticí prostředky, i když smeták a mop musely ležet, protože část toho kumbálu nebyla vysoká víc než metr. Na podlaze bylo stejné tmavě šedé linoleum jako v jídelně, ale místo slabého odéru pečeného masa se tu vznášela vůně kávy, zeleniny a koření. A visel tu ještě další pach, slabý a ne tak příjemný.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Tohle je spíž. Uklizená a plně zásobená. Máte jedničku z organizace zásobování, pokud něco takového existuje.“

„Co cítíte?“

„Většinou koření. Kávu. Možná taky osvěžovač vzduchu, to si nejsem jistý.“

„Hmm, používám Glade. Kvůli tomu dalšímu puchu. Takže vy říkáte, že už nic jinýho necítíte?“

„Jo, ještě tu cosi je. Trochu jako síra. Připomíná mi to vypálené sirky.“ Také mi to připomínalo jedovatý plyn, který jsme s rodinou museli vypouštět po sobotních fazolových večeřích u mé mámy, ale to se mi nechtělo říkat. Vyvolává léčba rakoviny prdy?

„Je to síra. Ještě jiný věci a nic z toho není Chanel č. 5. Je to smrad z továrny, kámo.“

Další šílenost, ale já řekl pouze (absurdně zdvořilým tónem jako na koktejlové party): „Vskutku?“

Znovu se usmál a odhalil tak mezery, kde měl ještě včera zuby. „Jste moc zdvořilej na to, abyste mi řekl, že Worumbo je zavřený od doby, co byl Hektor ještě štěně. Že koncem osmdesátých let vlastně vyhořelo do základů a to, co tam teď stojí,“ píchl palcem přes rameno za sebe, „je už jenom obchod v tovární budově. Vaše první turistická zastávka při cestě do Prázdninový země, jakou kdysi bývala Kennebecká ovocná společnost s tou svou limonádou Moxie. Taky přemýšlíte o tom, že je nejvyšší čas, abyste popadl mobil a zavolal chlapíky v bílých pláštích. Trefil jsem se, kamaráde?“

„Nikoho nezavolám, protože nejste blázen.“ Tím jsem si byl jistý. „Ale tohle je jenom spíž a je pravda, že přádelny a tkalcovny Worumbo nevyprodukovaly v poslední čtvrtině století ani štůček plátna.“

„Nikoho nebudete volat, to děláte dobře, protože chci, abyste mi dal svůj mobil, svoji peněženku, doklady a všechny peníze, co máte v kapsách, včetně mincí. Není to loupež, všechno dostanete zpátky. Uděláte to?“

„Kolik času to zabere, Ale? Protože musím ještě opravit několik seminárek, než budu moct uzavřít klasifikaci za školní rok.“

„Bude to trvat tak dlouho, jak chcete,“ řekl, „protože to zabere jenom dvě minuty. Vždycky to zabere dvě minuty. Vyhraďte si hodinu a pořádně se rozhlídněte, jestli chcete, ale já bych to nedělal, aspoň ne napoprvý, protože pro tělo je to šok. Uvidíte. Budete mi v tomhle důvěřovat?“ Zahlédl v mém obličeji něco, co ho přimělo stáhnout rty přes prořídlé zuby. „Prosím. Prosím, Jakeu. Prosba umírajícího chlapa.“

Byl jsem si jistý, že je cvok, ale stejně tak jsem si byl jistý, že mi říká pravdu o svém stavu. Připadalo mi, že za tu krátkou dobu, co spolu mluvíme, jeho oči zapadly do jamek ještě hlouběji. Také byl vyčerpaný. Stačilo dvacet kroků z boxu na konci jídelny do spíže na druhém konci, a už se potácel. A ten zkrvavený kapesník, připomněl jsem si. Nezapomeň na ten zkrvavený kapesník.

Kromě toho… Někdy je prostě lehčí se událostem poddat, nemyslíte? „Děj se vůle boží,“ říkají rádi na schůzích, kam chodí moje bývalá manželka, ale já se rozhodl, že tohle bude případ, kdy se bude dít vůle Alova. Aspoň do určité míry, to každopádně. A také jsem si říkal no co, člověk musí absolvovat mnohem horší šaškárny, jenom aby si v dnešní době mohl sednout do letadla. Ani po mně nechce, abych si odložil boty na běžící pás.

Odepnul jsem si telefon od opasku a položil ho na karton tuňákových konzerv. Připojil jsem peněženku s doklady, malý balíček bankovek, asi dolar padesát v drobných a klíčenku.

„Klíče si nechte, na těch nezáleží.“

No, mně na nich záleželo, ale držel jsem ústa.

Al sáhl do kapsy a vytáhl svazek bankovek výrazně objemnější než ten, který jsem odložil na karton. Podal mi ten paklík. „Rezerva. Pro případ, že si budete chtít koupit suvenýr nebo tak něco. Klidně si to vemte.“

„Proč bych na to nemohl použít svoje vlastní peníze?“ Podle mého názoru jsem mluvil docela rozumně. Jako by ten bláznivý rozhovor dával smysl.

„To teďka neřešte. Ten zážitek vám odpoví na většinu otázek líp, než bych to dokázal já, i kdybych se cítil tip-top, a v tuhle chvíli jsem na absolutně opačný straně světa, než kde se nachází tip-top. Vemte si ty peníze.“

Vzal jsem si ty bankovky a zalistoval jimi. Nahoře byly dolarovky a ty se zdály v pořádku. Pak jsem narazil na pětidolarovku, a ta v pořádku vypadala a zároveň nevypadala. Nad obrázkem Abea Lincolna byl nápis KRYTO STŘÍBREM a nalevo od něj byla velká modrá pětka. Podržel jsem ji proti světlu.

„Není to padělek, jestli myslíte na tohle.“ Al mluvil unaveně, ale i pobaveně.

Možná ne – na pohled mi bankovka připadala pravá –, ale nebyla na ní žádná průsvitka.

„Jestli je pravá, je stará,“ řekl jsem.

„Jenom si zastrčte ty peníze do kapsy, Jakeu.“

Udělal jsem to.

„Máte u sebe kapesní kalkulačku? Nějakou jinou elektroniku?“

„Ne.“

„Tak to jste asi připravenej jít. Otočte se, abyste se díval na zadní stěnu spíže.“ Než jsem to udělal, plácl se do čela. „Panebože, kde jsem nechal mozek? Zapomněl jsem na Muže se žlutou kartou.“

„Na koho? Na co?“

„Na Muže se žlutou kartou. Tak mu jenom říkám, nevím, jak se doopravdy jmenuje. Tu máte, vemte si to.“ Zalovil v kapse a pak mi podal padesáticentovou minci. Takovou jsem neviděl už roky. Možná od dětství.

Potěžkal jsem ji. „Nemyslím, že byste mi ji měl dávat. Je nejspíš dost cenná.“

„Jasně že je cenná, stojí půl babky.“

Rozkašlal se a tentokrát jím to otřásalo jako prudký vítr, ale jenom mávl rukou, když jsem k němu zamířil. Opřel se o hromadu krabic, na nichž ležely moje věci, odplivl si do hrsti ubrousků, podíval se na ně, zašklebil se a pak ubrousky sevřel do pěsti. Jeho ztrhaný obličej byl už zbrocený potem.

„Mám nával nebo co. Ta zatracená rakovina mi šoupe i termostatem, nejen ostatním pajšlem. K Muži se žlutou kartou. Je to ochlasta a je neškodnej, ale je jinej než ostatní. Vypadá, že něco ví. Myslím, že je to jenom náhoda – protože si náhodou dřepnul kousek od místa, kde vylezete –, ale chtěl jsem vám dát kvůli němu nalejvárnu.“

„No, to vám teda moc nejde,“ řekl jsem. „Nemám vůbec ponětí, o čem mluvíte.“

„On řekne ,Dostal jsem v zeleňáku žlutou kartu, takže mi dej babku, protože dneska je tuplákovej den.‘ Pochopil jste?“

„Pochopil.“ Bořil jsem se do té kaše stále hlouběji.

„A on má fakticky jakousi žlutou kartu, má ji zastrčenou za kloboukem. Nejspíš to není nic jinýho než vizitka nějaký taxikářský služby nebo možná kupon ze sámošky Red and White, kterej našel v kanále, ale mozek má naloženej v laciným víně a zřejmě si myslí, že je to něco jako zlatá vstupenka od Willyho Wonky. Takže vy mu odpovíte ,Nemůžu dát celou babku, ale tady máš půlku,‘ a dáte mu ho. On pak možná řekne…“ Al zvedl prst, teď tak kostnatý. „On možná řekne něco jako ,Proč seš tady‘ nebo ,Odkud ses tu vzal‘. Možná dokonce řekne něco jako ,Ty nejseš tamten chlap‘. Tohle bych moc nečekal, ale možný to je. V tomhle směru toho nevím spoustu. Ať už řekne cokoli, nechte ho tam u té sušárny – protože zrovna tam bude sedět – a vyjděte ven bránou. Až půjdete, nejspíš řekne ,Já dobře vím, že bys mi moh dát celej chechták, ty svině lakomá,‘ ale toho si nevšímejte. Neohlížejte se. Přejděte koleje a octnete se na křižovatce Hlavní a Lisbonské.“ Ironicky se na mě usmál. „A potom, kamaráde, je svět váš.“

„Sušárna?“ Matně jsem si vzpomínal, že cosi poblíž místa, kde se teď nacházela jídelna, stávalo a nejspíš to mohla být stará worumboská sušárna, ale dnes to každopádně bylo pryč. Kdyby v zadní stěně útulné spížky Aluminairu bylo okno, byl by z něj výhled jenom na zděný dvůr a obchod s oblečením. Hned po Vánocích jsem si tam koupil bundu North Face a dostal jsem ji za opravdu příznivou cenu.

„Neřešte sušárnu, jenom si pamatujte, co jsem vám řekl. Teď se zase otočte – tak je to správně – a udělejte dva nebo tři kroky dopředu. Droboučký. Jako děcko. Jako byste hledal začátek schodiště a bylo zhasnuto – hodně opatrně.“

Udělal jsem, co chtěl, a připadal si jako největší blbec na světě. Jeden krok… sklonil jsem hlavu, abych si ji neodřel o hliníkový strop… druhý krok… teď už jsem se musel i přikrčit. Ještě několik dalších kroků, a budu se muset spustit na kolena. To jsem rozhodně neměl v úmyslu, bez ohledu na prosby umírajícího chlapa.

„Ale, tohle je pitomost. Pokud nechcete, abych vám přinesl karton ovocného kompotu nebo některé to malé balení s želé, nemůžu tady dělat nic jiné–“

Právě v tu chvíli mi chodidlo zajelo dolů, přesně jako když začnete sestupovat ze schodů. Jenže moje noha stále pevně spočívala na podlaze s tmavě šedým linoleem. Viděl jsem ji.

„A už jdete,“ ozval se Al. Hlas se mu vyčistil od chrapotu, aspoň na chvíli, a slova se ztišila zadostiučiněním. „Našel jste to, kámo.“

Ale co jsem našel? Co přesně jsem prožíval? Nejpravděpodobnější se mi zdála síla sugesce, protože bez ohledu na to, co jsem cítil, jsem svoji nohu viděl na podlaze. Jenže…

Znáte to, jak za jasného dne zavřete oči a stále vidíte obraz toho, na co jste se dívali? Bylo to právě takové. Když jsem se podíval na své chodidlo, viděl jsem je na podlaze. Ale když jsem mrkl – byla to ta milisekunda předtím nebo poté, co se moje oči zavřely, to jsem nepoznal –, zahlédl jsem obraz svého chodidla na schodu. A nebylo ozářeno kalným světlem šedesátiwattové žárovky. Bylo zalité jasným sluncem.

Strnul jsem.

„Běžte dál,“ vybídl mě Al. „Nic se vám nestane, kamaráde. Jděte prostě dál.“ Drsně se rozkašlal a pak jaksi zoufale zamručel: „Potřebuju, abyste to udělal.“

A já to udělal.

Bůh mi pomoz, udělal jsem to.

Kapitola druhá

1

Udělal jsem další krok a sestoupil o další schod. Oči mi stále říkaly, že stojím na podlaze ve spíži v Alově jídelně, jenže jsem stál úplně rovně a temenem už jsem nedrhl o strop. Což bylo samozřejmě nemožné. Žaludek se mi nešťastně zhoupl v reakci na zmatek ve vjemech a já cítil, jak se chleba s vaječným salátem a porce jablečného koláče, které jsem snědl k obědu, připravují zmáčknout tlačítko katapultu.

Zezadu – ale trochu z dálky, jako by stál patnáct metrů daleko, a ne metr a půl za mnou – se ozval Al: „Zavřete oči, kamaráde, je to tak lehčí.“

Když jsem to udělal, zmatené vjemy okamžitě zmizely. Jako byste přestali šilhat. Nebo si nasadili speciální brýle na 3D filmu, to by bylo možná výstižnější. Posunul jsem pravou nohu a sestoupil o další schod. Opravdu to byly schody. Když jsem odstřihl zrak, moje tělo o tom nepochybovalo.

„Ještě dva, pak je otevřete,“ radil Al. Mluvil z ještě větší dálky. Jako by stál na opačném konci jídelny, ne mezi dveřmi spíže.

Položil jsem levou nohu níž. Spustil jsem znovu i pravou nohu a zčistajasna mi uvnitř hlavy luplo, přesně jako když sedíte v letadle a najednou se změní tlak. Temné pole pod víčky zrudlo a na kůži jsem ucítil teplo. Svítilo slunce. O tom nebylo sporu. A ten slabý sirný puch zhoustl a vyšplhal po čichové škále od stěží postřehnutelného po vyloženě nepříjemný. O tom také nebylo sporu.

Otevřel jsem oči.

Už jsem nestál ve spíži. Už jsem nebyl ani v Alově jídelně. I když ze spíže nevedly žádné dveře ven, já venku byl. Stál jsem na dvoře. Ale už nebyl dlážděný a neobklopovaly ho žádné prodejny oděvů. Ocitl jsem se na drolícím se špinavém betonu. U holé bílé zdi, kde by měl stát obchod, v němž jsem koupil bundu, se tyčilo několik obrovských kovových nádrží. Byly čímsi dovysoka naložené a zakryté obrovskými plachtami z pytloviny.

Otočil jsem se, abych se podíval na velký stříbrný přívěs, v němž sídlila Alova jídelna, ale ten byl pryč.

2

Tam, kde měl stát, se nacházela mohutná dickensovská budova Worumboských přádelen a tkalcoven a byla v plném provozu. Slyšel jsem hukot barvíren a sušiček, pravidelné šat-HÚŠ, šat-HÚŠ obrovských tkalcovských stavů, které kdysi plnily první patro (v maličkém domě Lisbonské historické společnosti na konci Hlavní ulice jsem viděl fotky těch strojů, obsluhovaly je ženy, které nosily šátky a kombinézy). Popelavě šedý kouř stoupal ze všech tří vysokých komínů, které se zřítily při velké vichřici v osmdesátých letech.

Stál jsem vedle veliké, zeleně natřené hranaté budovy – zřejmě sušárny. Zabírala půlku dvora a tyčila se do výšky asi sedmi metrů. Před chvílí jsem sešel po schodišti, ale teď tu žádné nebylo. Žádná zpáteční cesta. Zaplavila mě panika.

„Jakeu?“ To byl Alův hlas, ale zněl velmi slabě. Jako by mi doléhal k uším nějakým akustickým trikem, jako hlas proplétající se úzkým kaňonem, dlouhým řadu kilometrů. „Můžete se vrátit stejnou cestou, jakou jste se dostal tam. Nahmatáte schody.“

Zvedl jsem levou nohu, položil ji a ucítil schod. Panika polevila.

„Tak do toho.“ Slabý hlas zněl, jako by ho plnila vlastní ozvěna. „Trochu se porozhlídněte a pak se vraťte.“

Nejdřív jsem nikam nešel, jenom jsem nehybně stál a otíral si ústa dlaní. Měl jsem pocit, že mi oči vylézají z důlků. Vlasy na hlavě se mi zježily a na úzkém pruhu zad podél celé páteře až dolů mi naskočila husí kůže. Bál jsem se – byl jsem skoro vyděšený –, ale ohromná zvědavost to vyrovnávala, a tudíž udržovala paniku na uzdě (aspoň prozatím). Viděl jsem svůj stín na betonu tak jasně, jako by byl vystřižený z černého plátna. Hleděl jsem na vločky rzi na řetězu, který odděloval sušárnu od zbytku dvora. Čichal jsem pach mocného proudu odpadní vody tryskající ze tří nádrží – a ten pach byl tak silný, až mě štípaly oči. Inspektor životního prostředí by si jednou čichl toho smradu, a celý podnik by zavřel v jediné novoanglické minutě. Jenže… Měl jsem pocit, že poblíž žádný pracovník inspekce životního prostředí nebude. Nebyl jsem si ani jistý, jestli už inspekci životního prostředí vynalezli. Věděl jsem, kde jsem. V Lisbon Falls, stát Maine, hluboko v srdci Androscogginského okresu.

Skutečná otázka zněla, kdy tu jsem.

3

Z řetězu visela cedule s nápisem, který jsem nedokázal přečíst – byla otočena na druhou stranu. Zamířil jsem k ní, pak jsem se obrátil. Zavřel jsem oči, šoural se vpřed a připomínal si, že musím dělat malé krůčky. Když moje levá noha narazila do dolního stupně schodiště, které vedlo nahoru do spíže Alovy jídelny (aspoň jsem v to toužebně doufal), hmátl jsem do zadní kapsy a vytáhl z ní složený papír: vzkaz mého veleváženého nadřízeného „Přeji pěkné léto a nezapomeňte na doškolovací kurz v červenci“. Krátce jsem zauvažoval, jak by se tvářil, kdyby Jake Epping příští rok učil šestitýdenní blok s tématem literatura o cestování v čase. Pak jsem z okraje papíru odtrhl proužek, zmačkal ho a upustil na první stupeň neviditelného schodiště. Dopadl samozřejmě na zem, ale každopádně označoval správné místo. Bylo teplé, klidné odpoledne a já nepředpokládal, že ho odfoukne vítr, ale pro jistotu jsem si našel hroudu betonu a použil ji jako těžítko. Přistála na schodu, ale zároveň přistála na kousku papíru. Protože tam žádný schod nebyl. Hlavou mi proplul útržek jedné staré populární písničky: Nejdřív je hora, pak žádná hora není, pak zase je.

Trochu se rozhlídněte, říkal Al, a já se rozhodl, že přesně to udělám. Usoudil jsem, že pokud jsem zatím nepřišel o rozum, nejspíš to ještě chvíli vydržím. Tedy dokud neuvidím průvod růžových slonů nebo UFO vznášející se nad prodejnou aut Johna Craftse. Přesvědčoval jsem se, že se tohle neděje doopravdy, nemůže se to dít, ale nezabíralo to. Filozofové a psychologové se mohou hádat jeden přes druhého, co je skutečnost a co není, ale většina z nás, kteří žijeme obyčejný život, zná a přijímá strukturu světa kolem sebe. Tohle se dělo doopravdy. Odhlédnu-li od všeho ostatního, smrdělo to tady tak příšerně, že to nemohla být halucinace.

Došel jsem k řetězu, který byl zavěšen zhruba ve výši stehen, a podlezl jsem jej. Na druhé straně bylo na ceduli černou barvou nastříkáno ZÁKAZ VSTUPU AŽ DO UKONČENÍ OPRAVY ODPADNÍHO POTRUBÍ. Znovu jsem se ohlédl, neuviděl nic, co by nasvědčovalo tomu, že jsou nějaké opravy na blízkém obzoru, zašel za roh sušárny a skoro zakopl o muže, který se tam slunil. Ne že by mohl očekávat, že se příliš opálí. Měl na sobě starý černý svrchník, který ho zahaloval jako beztvarý stín. Oba rukávy měl ztvrdlé popraskanou vrstvou suchých hlenů. Tělo v kabátě bylo vyhublé, až skoro vychrtlé. Ocelově šedé vlasy mu visely jako umaštěné licousy kolem zarostlých tváří. Přímo typický ochlasta.

Do týla si posunul špinavý plstěný klobouk, který působil jako vystřižený z filmu noir z padesátých let, ve kterých měly všechny ženy přebujelé vnady a všichni muži mluvili rychle, s cigaretou zastrčenou do koutku úst. A samozřejmě, za stuhou klobouku, kde nosili staromódní novináři průkaz, trčela žlutá karta. Kdysi byla nejspíš zářivě žlutá, ale věčné ohmatávání špinavými prsty ji umazalo.

Když mu můj stín padl do klína, Muž se žlutou kartou se otočil a změřil si mě kalným zrakem.

„Kdo sakra seš?“ zeptal se, jenže to vyznělo jako Do-zakra-eš?

Al mi nedal podrobné pokyny, jak mám odpovídat na otázky, takže jsem řekl to, co mi připadalo nejbezpečnější. „Do toho ti sakra nic není.“

„Tak na tebe seru.“

„Fajn,“ řekl jsem. „V tom se shodneme.“

„Co?“

„Přeju pěkný den.“ Zamířil jsem k bráně, která byla odsunuta na ocelové kolejnici stranou. Nalevo za ní bylo parkoviště, které se tam předtím nenacházelo. Bylo plné aut, většinou omlácených, a všechna byla dost stará, aby mohla patřit do muzea veteránů. Stály tam buicky s chladicími otvory po stranách a fordy s torpédovitými čumáky. Ty patří skutečným dělníkům, pomyslel jsem si. Skutečným dělníkům, kteří jsou teď uvnitř a vydělávají si hodinovou mzdu.

„Dostal jsem v zeleňáku žlutou kartu,“ řekl ožrala. Mluvil trucovitě a zároveň ustaraně. „Tak mi dej chechták, protože dneska je tuplákovej den.“

Podržel jsem před ním padesátník. Cítil jsem se jako herec, který má ve hře jediný štěk, a řekl jsem: „Nemůžu dát celej chechták, ale tady máš půlku.“

Pak mu ho dáte, říkal Al, ale ani jsem nemusel. Muž se žlutou kartou mi padesátník vyškubl z ruky a podržel si ho před obličejem. Chvíli jsem myslel, že se do něj opravdu zakousne, ale jen kolem něj sevřel dlouhé prsty v pěst, čímž jej skryl. Znovu po mně zašilhal a jeho obličej působil skoro komicky nedůvěřivě.

„Co seš zač? Co tu děláš?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ odtušil jsem a otočil se zase k bráně. Čekal jsem, že muž na mě bude chrlit další otázky, ale byl zticha. Prošel jsem bránou ven.

4

Nejnovější auto na parkovišti byl Plymouth Fury snad z poloviny nebo konce padesátých let. Poznávací značka vypadala jako neuvěřitelně starožitná verze té, kterou jsem měl na svém subaru. Ta značka byla totiž na žádost mé bývalé manželky opatřena růžovou mašlí, což je znamení ligy proti rakovině prsu. Ta, na kterou jsem se díval nyní, opravdu hlásala PRÁZDNINOVÁ ZEMĚ, ale byla oranžová, ne bílá. Stejně jako ve většině států i v Maine teď vydávají značky s písmeny – na mém subaru je 23383 IY –, ale na tomhle zánovním bílo-červeném fury bylo 90-811. Žádná písmena.

Dotkl jsem se kufru. Byl tvrdý a teplý od slunce. Byl skutečný.

Přejděte koleje a octnete se na křižovatce Hlavní a Lisbonské. A potom, kamaráde, je svět váš.

Za mých časů nebyly před starou továrnou žádné koleje – jenže teď ano. A žádné prastaré trosky. Byly naleštěné, jen se blýskaly. A někde v dálce jsem slyšel hukot opravdového vlaku. Kdy naposled projížděl vlak Lisbon Falls? Nejspíš než zavřeli přádelnu a Americké sádrovny (mezi místními známé spíš jako gypsárny) jely od rána do rána.

Jenže ony teď jedou od rána do rána, pomyslel jsem si. Na to bych vsadil peníze. A přádelna také. Protože tohle už není druhá dekáda jedenadvacátého století.

Znovu jsem vykročil, aniž bych si to uvědomil – šel jsem jako ve snách. Teď jsem se ocitl na rohu Hlavní a silnice číslo 196, známé také jako Stará lewistonská cesta. Jenomže teď na ní nebylo nic starého. A šikmo za křižovatkou, na protějším rohu…

Stála tam Kennebecká ovocná společnost, což bylo nepochybně velkolepé jméno pro krámek, který se potácel na pokraji zapomnění – nebo mi to tak připadalo – celých deset let, kdy jsem učil na lisbonské střední. Neuvěřitelným důvodem existence a jediným prostředkem k přežití byl Moxie, příšerný nealkoholický nápoj. Majitel ovocné společnosti, postarší dobromyslný pán, který se jmenoval Frank Anicetti, mi jednou říkal, že světová populace se přirozeně (a nejspíš i dědičně) dělí na dvě skupiny: nepočetné, ale požehnané vyvolené, kteří si cení Moxie nad všechny ostatní nápoje…, a všechny ostatní. Frank ty všechny ostatní nazýval „nešťastná handicapovaná většina“.

Kennebecká ovocná společnost je za mých časů ošumělá žlutozelená krychle se špinavou výlohou bez zboží – leda by na prodej byla kočka, která tam občas spávala. Střecha je prohnutá po mnoha zimních sněhových nadílkách. Uvnitř toho není příliš ke koupi, jen Moxie suvenýry: křiklavě oranžová trička s nápisem MÁM MOXIE!, křiklavě oranžové kšiltovky, antikvární kalendáře, plechové cedule, které vypadají antikvárně, ale nejspíš je vyrobili loni v Číně. Většinu roku je obchod bez zákazníků, většina polic bez zboží…, i když pořád můžete dostat několik slazených tyčinek nebo pytlík bramborových lupínků (tedy pokud máte rádi slané s příchutí octa). Chladničku s limonádami zaplňuje pouze Moxie. Chladnička na pivo je prázdná.

Každý rok v červenci se v Lisbon Falls koná Mainská slavnost Moxie. Hrají při ní kapely, nechybí ohňostroj a v průvodu jedou – přísahám, že si nevymýšlím – alegorické vozy Moxie a pochodují v něm i místní královny krásy oblečené do jednodílných plavek v barvách Moxie, což znamená tak křiklavě oranžových, že mohou způsobit popálení sítnice. Maršálka průvodu je vždycky oblečena jako Doktorka Moxie, což znamená bílý plášť, stetoskop a takové to legrační zrcátko přilepené na čelence. Před dvěma lety byla maršálkou ředitelka lisbonské střední Stella Langleyová a na tu událost nikdo z místních nikdy nezapomene.

Během slavnosti Kennebecká ovocná společnost ožije a ohromně vydělává, hlavně díky užaslým turistům, kteří cestují do letovisek v západním Maine. Po zbytek roku je to spíš jen prázdná skořápka, kde se vznáší slabý odér Moxie, pach, který mi vždycky připomínal – nejspíš proto, že patřím k té nešťastně handicapované většině – Musterole, proslavenou smrdutou hořčičnou mast, kterou mi matka vytrvale mazala na krk a na hrudník, když jsem nastydl.

Teď jsem se z opačné strany Staré lewistonské cesty díval na vzkvétající podnik v nejlepší formě. Nápis zavěšený nade dveřmi (nahoře OSVĚŽTE SE SE 7-UP a dole VÍTEJTE V KENNEBECKÉ OVOCNÉ SPOL.) zářil tak jasně, až mi házel prasátka do očí. Malba byla nová, střecha nezprohýbaná sněhem. Lidé proudili dovnitř a ven. A ve výkladu byly místo kočky…

Pomeranče. Panebože. Kennebecká ovocná společnost kdysi prodávala skutečné ovoce. Kdo by to byl řekl?

Zamířil jsem na druhou stranu ulice, ale couvl jsem, protože ke mně hrčel meziměstský autobus. Nápis s cílovou stanicí nad rozděleným čelním sklem hlásal LEWISTON EXPRESS. Když autobus zabrzdil před železničním přejezdem, všiml jsem si, že většina cestujících kouří. Atmosféra uvnitř se musela značně podobat atmosféře na Saturnu.

Jakmile se autobus zase rozjel (a zanechal po sobě smrad připálené nafty, který se smísil s puchem shnilých vajec z nádrží Worumba), přešel jsem ulici a krátce zauvažoval, co by se stalo, kdyby mě přejelo auto. Zmizel bych ze světa? Probudil bych se na podlaze v Alově spíži? Nejspíš ani jedno, ani druhé. Pravděpodobně bych tu prostě umřel, v minulosti, po které zřejmě spousta lidí teskní. Nejspíš proto, že zapomněli, jak strašlivě ta minulost smrděla, nebo proto, že je vůbec nenapadlo se nad tímto aspektem skvělých padesátých let zamyslet.

Před Kennebeckou ovocnou společností stál kluk a jednou nohou v těžké černé botě se opíral o dřevěné obložení za sebou. Límec košile měl v zátylku otočený nahoru a vlasy učesané stylem, v němž jsem poznával (hlavně díky starým filmům) raného Elvise. Na rozdíl od kluků, které jsem byl zvyklý vídat ve své třídě, se nehonosil bradkou, a dokonce ani náznakem porostu pod bradou. Uvědomil jsem si, že ve světě, kam jsem zavítal na návštěvu (tedy doufal jsem, že jsem tu jenom na návštěvě), by ho za to, že se ukazuje na veřejnosti byť s jediným pramínkem porostu na obličeji, z lisbonské střední vykopli. Okamžitě.

Kývl jsem na něj. James Dean také kývl a řekl: „Zdarec, šéfíku.“

Vešel jsem dovnitř. Nade dveřmi cinkl zvonek. Místo prachu a pozvolna hnijícího dřeva jsem cítil pomeranče, jablka, kávu a vonný tabák. Napravo ode mě se nacházel stojan s komiksy, které měly utrhané obálky – Archie, Batman, Kapitán Marvel, Plastic Man, Příběhy z krypty. Ručně psaný nápis nad tímhle pokladem, který by přivodil leckterému fanouškovi na eBayi záchvat, stálo KOMIKS 3 c KUS, TŘI ZA 10 c, DEVĚT ZA ČTVRŤÁK. PROSÍM NESAHAT, POKUD NECHCETE KOUPIT.

Nalevo stála police s novinami. Žádný New York Times, ale hromádky Portland Press Herald a jeden zbylý Boston Globe. Titulek v Globe vyřvával DULLES NAZNAČUJE ÚSTUPKY, POKUD SE RUDÁ ČÍNA VZDÁ POUŽITÍ SÍLY NA FORMOSE. Na obojích novinách bylo datum úterý 9. září 1958.

5

Vzal jsem si Globe, jenž se prodával za osmdesát centů, a přešel k výčepnímu pultu na limonády s mramorovou deskou, který už za mých časů neexistoval. Za ním stál Frank Anicetti. Byl to nepochybně on a měl na nose bifokální brýle bez obrouček. Byl také vyšší. Cítil jsem se ve vlastním těle jako cizinec, ale vysoukal jsem se na jednu stoličku.

Kývl směrem k novinám. „To vám bude stačit, nebo vám můžu něco nalít?“

„Cokoli studeného, pokud to nebude Moxie,“ slyšel jsem vlastní hlas.

Frank 1.0 se tomu usmál. „To nevedu, synu. Co takhle zázvorové pivo?“

„To zní dobře.“ A znělo to dobře. V hrdle jsem měl sucho a hlavu rozpálenou. Měl jsem pocit, že mnou lomcuje horečka.

„Pět, nebo deset?“

„Prosím?“

„Pěti-, nebo deseticentový pivo?“ protáhl mainským přízvukem pííívo.

„Aha. Asi za deset, řekl bych.“

„Tak to asi říkáte správně.“ Otevřel mrazák se zmrzlinou a vytáhl ojíněný korbel velikosti zhruba džbánu na citronádu. Načepoval do něj z pípy a já ucítil vůni zázvorového piva, sytou a silnou. Shrnul pěnu nahoře rukojetí dřevěné lžíce, pak dotočil až po okraj a postavil džbán na pult. „Tu máte. S novinama je to osmnáct centů. Plus centík pro guvernéra.“

Podal jsem mu jeden z Alových starožitných dolarů a Frank 1.0 mi vrátil drobné.

Usrkl jsem skrz pěnu a užasl jsem. Bylo to… plné. Chutné od začátku do konce. Nevím, jak jinak to vyjádřit. Ten svět zmizelý před padesáti lety smrděl hůř, než bych čekal, ale chutnal sakra líp.

„Je skvělé,“ pochválil jsem.

„Jo? Jsem rád, že to říkáte. Vy nejste zdejší, co?“

„Ne.“

„Z jinýho státu?“

„Z Wisconsinu,“ řekl jsem. Nebyla to tak úplně lež, moje rodina bydlela v Milwaukee až do mých jedenácti let, potom otec dostal práci učitele angličtiny na Jihomainské univerzitě. Od té doby se kolem toho státu stále potloukám.

„Tak to jste si vybral pro návštěvu správnou chvíli,“ řekl Anicetti. „Většina letňáků je už pryč, a jakmile odjedou, ceny klesnou. Vezměte si například to, co pijete. Po Dni práce stojí deseticentové zázvorové pivo úplný pakatel.“

Zvonek nade dveřmi cinkl, prkna v podlaze zavrzala. Bylo to známé vrzání. Když jsem se naposled odvážil vejít do Kennebecké ovocné v naději, že dostanu balíček pastilek Tums (byl jsem zklamán), také zavrzala.

Za pult vklouzl kluk, kterému mohlo být tak sedmnáct. Tmavé vlasy měl ostříhané nakrátko, ale ne přímo na ježka. Jeho podoba s mužem, který mě obsloužil, byla nepopiratelná, a já si uvědomil, že tohle je můj Frank Anicetti. Chlapík, který shrnul pěnu z mého piva, byl jeho otec. Frank 2.0 na mě ani nepohlédl, pro něj jsem byl prostě další zákazník.

„Titus má dodávku na zvedáku,“ oznámil tátovi. „Prej bude do pěti hotovej.“

„To je dobře,“ řekl Anicetti starší a zapálil si cigaretu. Poprvé jsem si všiml, že mramorová deska na výčepním pultu je lemována malými keramickými popelníky. Po stranách měly nápis WINSTON CHUTNÁ TAK, JAK CIGARETA CHUTNAT MÁ! Znovu se podíval na mě a řekl: „Chcete do toho piva kopeček vanilkové zmrzliny? Na účet podniku. Rádi si turisty předcházíme, zvlášť když přijedou mimo sezonu.“

„Díky, ale takhle mi to stačí,“ řekl jsem a byla to pravda. Kdyby byl nápoj ještě sladší, asi by mi explodovala hlava. A byl silný – jako bych pil espreso sycené kysličníkem uhličitým.

Kluk mi věnoval úsměv, který byl stejně sladký jako tekutina v ojíněném džbánu – ale bez jakéhokoli náznaku pobaveného pohrdání, jež vyzařovalo z toho rádoby Elvise venku. „Čteme ve škole jednu povídku,“ řekl, „kde místní jedí turisty, kteří přijedou po skončení sezony.“

„Frankie, něco takového říkat hostovi je teda pěkná blbost,“ napomenul ho pan Anicetti. Ale usmíval se při tom.

„To je v pořádku,“ odtušil jsem. „Taky jsem tu povídku při vyučování probíral. Je od Shirley Jacksonové, že? ,Letní lidé‘.“

„Přesně tak,“ souhlasil Frank. „Já ji teda moc nepochopil, ale líbila se mi.“

Znovu jsem upil zázvorového piva, a když jsem korbel odložil (hezky sytě zaduněl o mramorový pult), ani mě nepřekvapilo, když jsem si všiml, že už jsem skoro dopil. Na to bych si dokázal rychle zvyknout, pomyslel jsem si. Tohleto se s Moxie absolutně nedá srovnat.

Anicetti starší vyfoukl oblak dýmu ke stropu, kde ho stropní větrák lopatkami roztahal do líně se vznášejících modrých pruhů. „Vy učíte ve Wisconsinu, pane…?“

„Epping,“ vyhrkl jsem. Natolik mě zaskočil, že mě ani nenapadlo uvádět falešné jméno. „Vlastně ano. Ale teď mám roční sabat.“

„Myslí tím, že má roční volno,“ vysvětlil Frank.

„Já vím, co to znamená,“ řekl Anicetti. Snažil se mluvit naštvaně, ale moc mu to nešlo. Došel jsem k závěru, že ti dva se mi líbí stejně jako zdejší zázvorové pivo. Dokonce se mi líbil i ten pubertální rádoby chuligán venku, už jen proto, že neví, že už je z něho klišé. Měl jsem tu pocit bezpečí, pocit – já nevím – předurčení. Byl nepochybně falešný, tenhle svět byl stejně nebezpečný jako každý jiný, ale věděl jsem něco, o čem jsem byl ještě dnes odpoledne přesvědčen, že je vyhrazeno pouze Bohu: Věděl jsem, že ten usměvavý kluk, kterému se líbí povídka od Shirley Jacksonové (i když ji „nepochopil“), prožije tento den a ještě dalších padesát následujících roků. Nezahyne při automobilové nehodě, neutrpí infarkt ani nedostane rakovinu plic z toho, že vdechuje kouř z otcových cigaret. Frank Anicetti měl zelenou.

Pohlédl jsem na hodiny na zdi (ZAČÍNEJTE DEN ÚSMĚVEM, stálo na ciferníku, PIJTE KÁVU CHEER-UP). Ručičky ukazovaly 12:22. To pro mě nic neznamenalo, ale předstíral jsem, že jsem se lekl. Dopil jsem zbytek svého pííííva a vstal. „Musím vyrazit, pokud se chci sejít se svými přáteli v Castle Rocku včas.“

„Tak to vemte po stosedmnáctce, ale pomalu,“ řekl Anicetti. „Ta silnice je samej rigol.“ Zaznělo to jako regóóól. Tak hutný mainský přízvuk jsem neslyšel už řadu let. Pak jsem si uvědomil, že je to doslova pravda, a skoro jsem se hlasitě rozesmál.

„Dám si pozor,“ slíbil jsem. „Díky. A, chlapče, ještě k té Shirley Jacksonové.“

„Ano, pane?“ Ještě se říkalo pane. A nebylo v tom nic sarkastického. Začínal jsem docházet k závěru, že ten osmapadesátý rok byl fakt dobrý. Tedy až na ten puch z přádelen a cigaretový kouř.

„Na tom není nic k pochopení.“

„Ne? Pan Marchant říká něco jiného.“

„Při vší úctě k panu Marchantovi mu pověz, že Jake Epping říká, že někdy je doutník jenom pokouřeníčko a povídka jenom příběh.“

Zasmál se. „To udělám! Hned zítra, to ho máme třetí hodinu!“

„Dobře.“ Kývl jsem na otce a litoval, že mu nemohu říci, že díky Moxie (kterou neprodává… zatím) bude jeho podnik stát na rohu Hlavní a Staré lewistonské ještě dlouho poté, co už tu sám nebude. „Díky za to zázvorové pivo.“

„Vraťte se kdykoli, chlapče. Přemýšlím, že hodně srazím cenu.“

„Na pakatel?“

Usmál se. Stejně jako u syna byl jeho úsměv upřímný a široký. „Zapaluje vám to rychle.“

Cinkl zvonek. Vešly tři dámy. Žádná v kalhotách. Měly na sobě šaty, jejichž lem jim sahal do půli lýtek. A klobouky! Dvě měly takové malé bonbonky s bílým závojíčkem. Začaly se prohrabovat otevřenými bednami s ovocem a hledaly to nejlepší. Už jsem mířil od pultu pryč, když mě něco napadlo a zase jsem se otočil.

„Můžete mi říct, co je to zeleňák?“

Otec a syn si vyměnili pobavený pohled, takže mě napadlo, že jde o nějaký starý vtípek. Turista z Chicaga přijede v krásném bouráku a cestou na venkov se zastaví na farmě. Starý farmář sedí na verandě a kouří dýmku z kukuřičného klasu. Turista se vykloní ze svého jaguáru a zeptá se: „Povězte mi, dědečku, jak se dostanu do East Machias?“ Starý farmář zamyšleně dvakrát nebo třikrát zabafá z dýmky a pak řekne: „Stůjte a ani se nehněte, sakra.“

„Vy jste fakt z jinýho státu, co?“ zeptal se Frank. Jeho přízvuk nebyl tak silný jako u otce. Nejspíš se víc dívá na televizi, pomyslel jsem si. Nic nedokáže rozleptat místní přízvuk tak dobře jako televize.

„Jsem,“ přisvědčil jsem.

„To je divný, protože bych přísahal, že u vás trochu slyším takové to yankeeské huhňání.“

„Za to nejspíš může úpéčko,“ řekl jsem. „Upper Peninsula, víte?“ Až na to – blbče! –, že UP znamená Michigan.

Ale zdálo se, že si toho ani jeden nevšiml. Mladý Frank se dokonce otočil a začal umývat nádobí. Ručně, jak jsem si všiml.

„Zeleňák je prodejna kořalky,“ odpověděl mi Anicetti. „Přímo naproti přes ulici, jestli si chcete koupit půllitr něčeho.“

„Myslím, že zázvorové pivo mi bohatě stačí,“ řekl jsem. „Jenom jsem byl zvědavý. Přeji pěkný den.“

„Vám taky, příteli. Zase se u nás někdy stavte.“

Prošel jsem kolem trojice dam, které zkoumaly ovoce a mumlaly si při tom. A litoval jsem, že nemám klobouk, který bych jim pozvedl na pozdrav. Třeba plstěný.

Takový, jaký vídáte ve starých filmech.

6

Rádoby chuligán opustil své stanoviště a já přemýšlel o tom, že se projdu po Hlavní ulici, abych zjistil, co se ještě změnilo, ale brzy jsem ten nápad zavrhl. Nemělo smysl pokoušet štěstí. Co když se někdo pozastaví nad mým oblečením? Mé sportovní sako a plátěné kalhoty snad vypadaly víceméně v pořádku, ale mohl jsem mít jistotu? A pak ty moje vlasy, které mi sahaly po límec. V mé době to bylo u středoškolského učitele naprosto v pořádku – dokonce se taková délka vlasů považovala za konzervativní –, ale v desetiletí, kdy se vyholování zátylku považovalo za běžnou součást holičských služeb a kotlety byly vyhrazeny pro těžké frajery, jako je ten, co mě nazval šéfíkem, tak tedy v téhle době bych mohl přitahovat pozornost. Samozřejmě jsem mohl tvrdit, že jsem turista, že ve Wisconsinu všichni muži nosí vlasy trochu delší, tahle móda se už stejně blížila, jenže vlasy a oblečení – pocit, že jsem nápadný jako mimozemšťan, který pořádně netrefil lidský převlek – nebyly všechno.

Hlavně jsem byl prachobyčejně vyděšený. Ne že by se mi zasekával mozek, myslím, že lidská mysl je poměrně přizpůsobivá, takže dokáže vstřebat spoustu podivností, než se skutečně zasekne, ale vyděšený, to jsem tedy byl. Neustále jsem myslel na dámy v šatech po lýtka a s kloboučky, dámy, které by se styděly ukázat na veřejnosti byť jenom okraj ramínka podprsenky. A na chuť toho zázvorového piva. Jak byla plná.

Přímo přes ulici jsem viděl skromnou fasádu obchodu s reliéfním nápisem OBCHOD LIHOVINAMI STÁTU MAINE nad malou výlohou. A fasáda byla opravdu zelená. Uvnitř jsem právě rozeznával svého kámoše od sušárny. Dlouhý černý kabát mu visel na vyhublých ramenou jako na věšáku. Klobouk si sňal z hlavy a vlasy mu trčely jako nešťastníkovi v kresleném vtipu, který právě strčil Prst A do Elektrické zásuvky B. Oběma rukama gestikuloval na prodavače a v jedné jsem viděl tu jeho vzácnou žlutou kartu. Byl jsem si jistý, že v druhé drží půldolar od Ala Templetona. Prodavač v krátkém bílém plášti, který se velice podobal tomu, jaký při výročním průvodu nosí Doktorka Moxie, vyhlížel naprosto nevzrušeně.

Došel jsem na roh, počkal, až přejedou auta, a přešel zpátky na tu stranu Staré lewistonské cesty, kde stála továrna Worumbo. Několik mužů tlačilo přes dvůr vozík naložený balíky plátna, kouřili a smáli se. Napadlo mě, jestlipak tuší, co s jejich vnitřnostmi dělá kombinace cigaretového kouře a znečištěného továrního ovzduší, ale nejspíš o tom neměli ponětí. To bylo asi dobře, i když šlo spíše o otázku pro učitele filozofie než chlapa, který si vydělává na denní chléb tím, že odhaluje šestnáctiletým dětem zázraky Shakespeara, Steinbecka a Shirley Jacksonové.

Když chlapi vešli do továrny a protlačili vozík mezi zrezivělými kovovými čelistmi vrat, vysokými na tři podlaží, přešel jsem k řetězu se zavěšenou cedulí ZÁKAZ VSTUPU. Nabádal jsem se, že nesmím jít moc rychle a rozhlížet se – nesmím dělat vůbec nic, čím bych upoutal pozornost –, ale bylo to těžké. Když jsem byl téměř zpátky na místě, odkud jsem přišel, stalo se nutkání spěchat skoro neovladatelným. V ústech mi vyschlo a džbán zázvorového piva, které jsem vypil, se mi bouřil v žaludku. Co když se nedostanu zpátky? Co když ta značka, kterou jsem tam upustil, zmizela? Co když tam pořád je, ale schody už ne?

Klid, napomínal jsem se. Klid.

Nedokázal jsem odolat a rychle jsem obhlédl okolí, než jsem se shýbl pod řetěz, ale dvůr patřil jenom mně. Někde v dálce, jako ve snu, jsem znovu slyšel tichý hukot dieselové lokomotivy. Připomnělo mi to další úryvek z jiné písně: Tenhle vlak má půvab železnic, co už mizí.

Šel jsem kolem zelené stěny sušárny a srdce mi prudce bušilo až v krku. Útržek papíru zatížený hroudou betonu byl stále na místě, takže tohle vyšlo. Jemně jsem do betonu kopl a pomodlil se Pane Bože, prosím tě, ať to funguje.

Špička boty šťouchla do kusu betonu – viděl jsem, jak se odkutálel –, ale zároveň prudce narazila do schodu. Ty dvě věci se navzájem vylučovaly, ale obě se staly. Ještě jednou jsem se rozhlédl, i když nikdo na dvoře mě nemohl v té úzké uličce vidět, ledaže by procházel přímo kolem jednoho nebo druhého konce. Nikdo tam však nešel.

Vstoupil jsem na první schod. Moje chodidlo jej cítilo, i když oči mi říkaly, že stále stojím na popraskaném vybetonovaném dvoře. Zázvorové pivo v žaludku se znovu varovně vzedmulo. Zavřel jsem oči, což bylo trochu lepší. Vstoupil jsem na druhý schod, pak třetí. Ty schody byly nízké. Když jsem vkročil na čtvrtý, letní vedro v zátylku zmizelo a tma za víčky se prohloubila. Pokusil jsem se vystoupat na pátý schod, ale žádný pátý už nebyl. Za předloktí mě popadla čísi ruka a já skoro zaječel.

„Klid,“ řekl Al. „Uklidněte se, Jakeu. Jste zpátky.“

7

Nabídl mi šálek kávy, ale já zavrtěl hlavou. Žaludek mi pořád bublal. Nalil si tedy sám a vrátili jsme se do boxu, kde jsme začali tuhle šílenou cestu. Moje průkazy, mobil a peníze ležely na hromádce uprostřed stolu. Al si sedl a jenom hekl bolestí a úlevou. Vypadal trochu méně vyčerpaně a poněkud uvolněněji.

„Tak,“ řekl. „Šel jste tam a vrátil se zpátky. Co si o tom myslíte?“

„Ale, já nevím, co si mám myslet. Otřáslo to mnou až do základů. To jste našel náhodou?“

„Naprosto. Asi měsíc poté, co jsem se tu usadil. Musel jsem mít na podrážkách ještě prach z Pine Street. Poprvý jsem z těch schodů spíš spadl, jako Alenka do králičí nory. Myslel jsem, že jsem se zbláznil.“

To jsem si dovedl představit. Já měl přece jenom trochu přípravu, třebaže dosti chabou. Jenže existoval vůbec způsob, jak někoho dostatečně připravit na cestu do minulosti?

„Jak dlouho jsem byl pryč?“

„Dvě minuty. Jak jsem vám říkal, vždycky jsou to dvě minuty. Bez ohledu na to, jak dlouho se tam zdržíte.“ Zakašlal, odplivl si do hrsti čistých ubrousků, ty přeložil a zastrčil je do kapsy. „A když sejdete po těch schodech, je vždycky 11:58 devátýho září 1958. Každá cesta je první. Kam jste šel?“

„Do Kennebecké ovocné. Dal jsem si zázvorové pivo. Bylo fantastické.“

„Jo, leccos tam chutná líp. Asi míň konzervantů nebo čeho.“

„Znáte Franka Anicettiho? Potkal jsem ho jako sedmnáctiletého kluka.“

Kdoví proč jsem čekal, že se Al zasměje, ale ten to vzal jako samozřejmost. „Jasně. Potkal jsem Franka mockrát. Ale on mě tam potká jenom jednou – teda jako tehdy. Pro Franka je to vždycky poprvý. Přijde zrovna dovnitř, že? Ze servisu. ,Titus má dodávku na zvedáku,‘ říká tátovi. ,Prej bude do pěti hotovej.‘ Slyšel jsem to nejmíň padesátkrát. Ne že bych vždycky zašel do Ovocné, když tam jsem, ale pokud jo, uslyším to. Pak vejdou ty dámy a začnou přebírat ovoce. Paní Symondsová s přítelkyněmi. Jako když se pořád dokola přehrává stejnej film.“

„Pokaždé je to poprvé.“ Řekl jsem to pomalu a po každém slově jsem udělal pauzu. Snažil jsem se z nich vydolovat nějaký smysl.

„Správně.“

„A každý člověk, kterého tam potkáte, vás potká poprvé, bez ohledu na to, kolikrát už jste tam byl.“

„Správně.“

„Mohl bych se vrátit a vést stejný rozhovor s Frankem a jeho tátou a oni by to nevěděli.“

„Zase správně. Nebo byste mohl něco změnit – třeba si objednat banán se šlehačkou místo zázvorovýho piva – a zbytek rozhovoru by se odehrával jinak. Připadá mi, že jedinej, kdo tuší nějakou levotu, je Muž se žlutou kartou, ale ten má natolik prochlastanej mozek, že neví, jaký má pocity. Pokud mám pravdu a pokud vůbec něco cítí. Jestli jo, je to tím, že náhodou sedí poblíž tý králičí nory. Nebo co to je. Možná to šíří nějaký energetický pole. On…“

Znovu se rozkašlal a nemohl pokračovat. Když jsem tak pozoroval, jak ho to láme v pase, až si musí držet bok, a snaží se nedávat přede mnou najevo, jak strašně to bolí – jak ho to uvnitř trhá –, bolelo mě to také. Takhle už dlouho nevydrží, pomyslel jsem si. Má nejvýš týden, než ho odvezou do nemocnice, možná jen pár dní. Nebyl to snad důvod, proč mi zavolal? Protože musel tohle úžasné tajemství někomu předat, než mu rakovina plic zavře ústa navěky?

„Myslel jsem, že vám stačím dát celou nalejvárnu dneska odpoledne, ale nejde to,“ hekl Al, když se znovu vzchopil. „Potřebuju jít domů, vzít si svoje dryáky a dát si trochu voraz. Celej život jsem nevzal nic silnějšího než aspirin a po tom svinstvu oxy-cosi pokaždý úplně zhasnu. Budu spát asi šest hodin a pak mi chvíli bude líp. Budu trochu silnější. Můžete se u mě stavit kolem půl desátý?“

„Mohl bych, jestli budu vědět, kde bydlíte,“ řekl jsem.

„V tom malým domku na Vining Street. Číslo devatenáct. Dívejte se po trpaslíkovi na trávníku před verandou. Nemůžete ho přehlídnout. Mává vlajkou.“

„O čem musíme ještě mluvit, Ale? Přece… ukázal jste mi to. Už vám věřím.“ Opravdu jsem věřil… Ale na jak dlouho? Už teď moje krátká návštěva v roce 1958 vybledávala jako sen. Ještě několik hodin (nebo pár dní), a nejspíš si dokážu namluvit, že se mi to opravdu zdálo.

„Máme hodně co probírat, kamaráde. Přijdete?“ Neopakoval prosba umírajícího chlapa, ale viděl jsem mu to na očích.

„Tak dobře. Chcete, abych vás domů svezl?“

Na to mu zablýskly oči. „Mám svoji dodávku a je to jenom pět bloků. Ještě dokážu řídit sám.“

„To rozhodně,“ řekl jsem a doufal, že to zní přesvědčivěji, než cítím. Vstal jsem a začal si strkat svoje věci do kapes. Narazil jsem na balíček bankovek, který mi dal, a vytáhl jsem ho. Teď už jsem chápal, proč jsou na pětidolarovkách změny. Nejspíš byly i na ostatních bankovkách.

Podal jsem mu balíček, ale on zavrtěl hlavou. „Ne, nechte si to, mám jich spoustu.“

Položil jsem je však na stůl. „Jestli je to pokaždé poprvé, jak to, že vám po návratu zůstávají peníze? Jak to, že se to nevymaže, když jdete příště?“

„Nemám tušení, kámo. Povídal jsem vám, že je na tom spousta věcí, který nevím. Nějaký pravidla to má a na pár jsem přišel, ale moc jich neznám.“ Obličej se mu rozsvítil chabým, ale upřímně pobaveným úsměvem. „Vy jste si přinesl zpátky zázvorový pivo, ne? Pořád vám žbluňká v břiše, je to tak?“

Vlastně to tak bylo.

„Tak to vidíte. Uvidíme se večer, Jakeu. Já budu odpočatej a všechno probereme.“

„Můžu mít ještě jednu otázku?“

Mávl rukou, jako že ať si posloužím. Všiml jsem si, že jeho nehty, které vždycky udržoval úzkostlivě čisté, jsou žluté a popraskané. Další špatné znamení. Ne tak výmluvné jako patnáctikilový úbytek váhy, ale stejně zlé. Můj táta říkával, že o zdraví člověka se hodně dozvíte už podle vzhledu jeho nehtů.

„Slavný macatý burger.“

„Co je s ním?“ Ale v koutcích úst mu pohrával úsměv.

„Můžete prodávat lacino, protože kupujete lacino, je to tak?“

„Mleté přední hovězí z Red and White,“ řekl. „Čtyřiapadesát centů za půl kila. Chodím tam každej tejden. Nebo jsem tam chodil až do svýho posledního dobrodružství, který mě zavedlo sakra daleko od Falls. Obchoduju s panem Warrenem, řezníkem. Když ho požádám o čtyři kila mletýho předního, řekne: ,Hned to bude.‘ Když si řeknu o pět nebo šest, řekne: ,Budete mi muset dát chvilku, než vám namelu čerstvý. Máte rodinnou sešlost?‘“

„Odpoví vždycky totéž.“

„Ano.“

„Protože je to vždycky poprvé.“

„Správně. Když se to tak vezme, je to jako v biblickým příběhu o chlebu a rybách. Tejden co tejden kupuju stejný mletý přední. Nakrmil jsem jím stovky nebo tisíce lidí, bez ohledu na ty hloupý kecy o kočkoburgerech, a vždycky se to maso zase obnovilo.“

„Kupujete pořád dokola totéž maso.“ Snažil jsem se to nějak propasírovat do lebky.

„Totéž maso, ve stejnou dobu a od stejnýho řezníka. Kterej vždycky řekne totéž, pokud já neřeknu něco jinýho. Přiznám se, kamaráde, že někdy mám chuť k němu nakráčet a říct mu: ,Jak to jde, pane Warrene, ty starej plešatej parchante? Ošukal jsi v poslední době nějakou tu pěknou teplou prdelku?‘ Nepamatoval by si to. Ale nikdy jsem to neudělal. Protože je to fajn chlap. Většina lidí, který jsem tam potkal, je fajn.“ Při těch slovech vypadal trochu teskně.

„Nechápu, jak tam můžete nakupovat maso…, tady ho servírovat… a pak ho koupit znovu.“

„Vítejte v klubu, kamaráde. Já si fakticky vážím toho, že tu ještě jste – mohl jste odmítnout. Když na to přijde, nemusel jste vzít telefon, když jsem vám volal do školy.“

Něco ve mně zalitovalo, že jsem to udělal, ale nahlas jsem to neřekl. Nejspíš jsem ani nemusel. Byl nemocný, ale ne slepý.

„Přijeďte dnes večer ke mně domů. Povím vám, o čem přemýšlím, a pak můžete udělat, co budete považovat za nejlepší. Ale budete se muset rozhodnout docela rychle, protože času je málo. Trochu ironie, že, když vezmete v úvahu, kam ty neviditelný schody z mý špajzky vedou?“

Ještě pomaleji než dosud jsem řekl: „Pokaždé… je… to… poprvé.“

Znovu se usmál. „Myslím, že tohle jste už pochopil. Uvidíme se večer, ano? Vining Street číslo devatenáct. Koukejte se po trpaslíkovi s vlajkou.“

8

Z Alovy jídelny jsem odešel v půl čtvrté. Následujících šest hodin, které uplynuly do půl desáté, nebylo tak podivných jako návštěva v Lisbon Falls před třiapadesáti lety, ale skoro. Připadalo mi, že čas se vleče a zároveň letí. Jel jsem zpátky do domu, který jsem kupoval v Sabattusu (s Christy jsme prodali ten, který nám patřil ve Falls, a výnos si rozdělili, když se náš manželský spolek rozpadl). Napadlo mě, že bych si mohl zdřímnout, ale samozřejmě jsem nemohl usnout. Po dvaceti minutách, kdy jsem ležel na zádech rovný jako pravítko a s pohledem upřeným na strop, jsem se šel na záchod vyčurat. Když jsem pozoroval, jak moč šplíchá do mísy, napadlo mě: To je zpracované pivo z roku 1958. Ale současně jsem si myslel, že je to blbost, že mě Al nějak zhypnotizoval.

Vidíte to zdvojení?

Snažil jsem se dočíst zbytek seminárek, ale nijak mě nepřekvapilo, že mi to nejde. Ohánět se obávaným červeným perem pana Eppinga? Vynášet kritické soudy? To bylo k smíchu. Nedokázal jsem ani dát dohromady kloudnou větu. Takže jsem zapnul bednu (retroslang sahající až do zlatých padesátých, protože televize už nejsou bedny) a chvíli jsem brouzdal po programech. Na TMC 1 jsem narazil na starý film Děvče od závodní dráhy a přistihl jsem se, že sleduji ta stará auta a rozzlobené puberťáky tak napjatě, až mě rozbolela hlava, takže jsem to vypnul. Hodil jsem si něco na pánev, ale nemohl jsem jíst, i když jsem si myslel, že mám hlad. Seděl jsem tam, díval se na jídlo na talíři a přemýšlel o tom, jak Al Templeton podává stejných pět kilo hamburgerů pořád dokola, rok za rokem. Tohle bylo opravdu jako zázrak s chlebem a rybami, takže co na tom, že kvůli jeho nízkým cenám kolovaly pomluvy o kočkoburgerech a psoburgerech? Vzhledem k tomu, co za maso platil, musel mít na každém macatém burgeru ohromný zisk.

Když jsem si uvědomil, že chodím po kuchyni sem a tam – nemohl jsem spát, nemohl jsem číst, nemohl jsem se dívat na televizi, výborné jídlo letělo do výlevky v dřezu –, nasedl jsem do auta a vrátil se do městečka. Ve tři čtvrtě na sedm byla na Hlavní ulici spousta místa k parkování. Zastavil jsem naproti Kennebecké ovocné a zůstal sedět za volantem, jen jsem se díval na relikt minulosti, na němž se loupal nátěr, a přitom to byl kdysi vzkvétající podnik na maloměstě. Dneska už měli zavřeno, takže to tu opravdu vypadalo jako těsně před zbouráním. Jedinou známku lidské přítomnosti představovalo několik nápisů Moxie v zaprášené výkladní skříni (PIJTE MOXIE PRO ZDRAVÍ!) a ty byly tak staromódní, že tam klidně mohly být zapomenuté už roky.

Stín budovy se táhl přes ulici, až se dotkl mého auta. Napravo ode mě, kde stával obchod s lihovinami, teď byla úhledná cihlová budova, kde sídlila pobočka banky Key. Kdo potřeboval zeleňák, když jste mohli zaskočit do každého koloniálu ve státu a vynořit se z něj s půllitrem Jacka Danielse nebo placatkou kávové brandy? Už ani v těch nevzhledných papírových pytlících se nenosily. V dnešních moderních časech používáme igelitky, chlapče. Ty vydrží tisíc let. A když už mluvíme o koloniálech, v životě jsem neslyšel o samoobsluze Red and White. Když jste ve Falls chtěli nakupovat potraviny, zajeli jste po sto devadesáté šesté o blok dál do supermarketu IGA. Stál přímo naproti starému vlakovému nádraží. Z toho byla dnes kombinace krámku s tričky a tetovacího salonu.

Přesto mi minulost připadala v tuto chvíli velmi blízká – možná to bylo zlatým přísvitem zapadajícího letního slunce, které se mi vždycky zdálo trochu nadpřirozené. Bylo to, jako by osmapadesátý rok byl přímo tady, jenom schovaný pod tenkým filmem uplynulých let. A pokud jsem si to, co se mi dnes odpoledne přihodilo, nevyfantazíroval, byla to pravda.

Chce, abych něco udělal. Něco, co by udělal sám, ale rakovina mu v tom zabránila. Říkal, že se vrátil a zůstal čtyři roky (aspoň jsem si myslel, že tohle řekl), ale čtyři roky nestačily.

Byl jsem ochoten vrátit se po těch schodech a zůstat čtyři roky a víc? V podstatě se tam usadit? Vrátit se o dvě minuty později…, jenže tady už mi bude přes čtyřicet a ve vlasech mi začnou kvést šediny. Nedokázal jsem si představit, že bych něco takového udělal, ale nedokázal jsem si ani představit, co Al našel vzadu za jídelnou tak důležitého. Rozhodně jsem však věděl aspoň to, že čtyři nebo šest či osm roků mého života po mně nemůže nikdo chtít, dokonce ani umírající muž.

Stále jsem měl víc než dvě hodiny do sjednané návštěvy u Ala. Rozhodl jsem se, že se vrátím domů, uvařím si další jídlo a tentokrát se donutím to sníst. Potom provedu další pokus o opravy zbývajících písemek. Možná jsem byl jedním z velice mála lidí, kteří kdy cestovali do minulosti – Al a já jsme dokonce mohli být jediní ve světových dějinách, kteří to udělali –, ale moji studenti poezie stále budou chtít své závěrečné známky.

Když jsem jel do městečka, neměl jsem puštěné rádio, ale teď jsem je zapnul. Stejně jako moje televize i tohle rádio se programuje podle vesmírných sond řízených počítačem, které obíhají kolem Země ve výšce pětatřiceti tisíc kilometrů, a tuto ideu by dospívající Frank Anicetti nepochybně vyslechl užasle a s očima navrch hlavy (ale nejspíš ne vyloženě nedůvěřivě). Naladil jsem si na šestce šedesátá a tam zrovna Danny and the Juniors vypalovali „Rock and Roll Is Here to Stay“ – tři nebo čtyři naléhavé harmonické hlasy, které zpívaly do třískání na piano. Po nich následoval Little Richard ječící z plných plic „Lucille“ a potom Ernie K-Doe, který víceméně úpěl „Mother-in-Law“: Myslí si, že její rady jsou k nezaplacení, ale jestli odjede, to bude konečně řešení. Všechno to znělo svěže a mile jako pomeranče, které onoho časného odpoledne vybírala paní Symondsová s přítelkyněmi.

Znělo to nově.

Chtěl jsem strávit roky v minulosti? Ne. Ale vrátit jsem se chtěl. Už jenom abych slyšel, jak Little Richard zněl, když byl ještě na vrcholu hitparád. Nebo sednout na letadlo společnosti Trans World Airlines, aniž by mě nutili zout si boty, podstoupit skenování celého těla a projít detektorem kovů.

A chtěl jsem další zázvorové pivo.

Kapitola třetí

1

Trpaslík skutečně držel vlajku, ale ne americkou. Dokonce ani mainskou vlajku s losem. Trpaslíkova vlajka měla na sobě kolmý modrý pruh a dva tlusté vodorovné pruhy, horní bílý a dolní červený. Také měla jednu hvězdu. Pohladil jsem trpaslíka po špičaté čepičce, když jsem procházel kolem, vystoupal po schodech ke dveřím Alova malého domku na Vining Street a přitom jsem myslel na zábavnou písničku od Raye Wylieho Hubbarda: „Screw You, We’re from Texas“ – trhni si nohou, my jsme z Texasu.

Dveře se otevřely dřív, než jsem stačil zazvonit. Al měl přes pyžamo přehozený župan a jeho stále nezvykle bílé vlasy mu trčely roztodivnými směry – vážný případ přeležení, to bylo jasné na první pohled. Ale spánek (a samozřejmě léky proti bolesti) mu trochu prospěl. Stále vypadal nemocný, ale rýhy kolem úst už nebyly tak hluboké a jeho kroky, když mě vedl kratičkou chodbou do obývacího pokoje, zněly jistěji. Už si netiskl pravičku do levého podpaží, jako by se snažil udržet se pohromadě.

„Vypadám trochu víc ve svý kůži, že jo?“ zeptal se chraptivě, když si sedal na křeslo před televizí. Jenže on si vlastně nesedal, ale spíš se jaksi našteloval a pak do křesla dopadl.

„Vypadáte. Co vám řekli doktoři?“

„Ten, za kterým jsem byl v Portlandu, tvrdí, že už není naděje, dokonce ani s chemoterapií a ozařováním. Přesně to, co říkal doktor v Dallasu, kam jsem taky zajel. To bylo v dvaašedesátým. Pomyšlení, že některý věci se nemění, je pěkný, nemyslíte?“

Otevřel jsem ústa, ale pak je zavřel. Někdy není co říci. Někdy vás to prostě dostane.

„Nemá smysl chodit kolem horký kaše,“ pokračoval. „Vím, že lidi nevědí, co si se smrtí počít, zvlášť když to ten umírající může vyčítat akorát vlastním zlozvykům, ale nemůžu marnit čas nějakýma okolkama. Dost brzo mě šoupnou do nemocnice, už jenom proto, že se nedokážu sám doštrachat na záchod a zase z něho vylézt. Ať se propadnu, jestli tu budu vysedávat, vychrchlávat si mozek z hlavy a sedět hluboko ve vlastních sračkách.“

„Co se stane s jídelnou?“

„S jídelnou je konec, kamaráde. I kdybych byl zdravej jako řípa, koncem měsíce bude pryč. Víte, že jsem si to místo vždycky jenom pronajímal, ne?“

Nevěděl jsem to, ale dávalo to smysl. Worumbo se sice stále jmenovalo Worumbo, ale teď to bylo trendy nákupní centrum, což znamenalo, že Al platil nájem nějaké společnosti.

„Moje nájemní smlouva by se měla obnovit a společnost Továrna chce ten prostor proměnit v jakýsi – tohle se vám bude moc líbit – L. L. Bean Express. Kromě toho tvrdí, že můj malý Aluminaire je ohyzdný.“

„To je směšné!“ vyhrkl jsem s tak upřímným zápalem, až se Al uchechtl. Uchechtnutí hrozilo přerůst v záchvat kašle, ale Al jej zadusil. Doma v soukromí nepoužíval papírové ubrousky, kapesníky ani utěrky, aby se s kašlem vypořádal. Na stolku vedle jeho křesla stála krabice maxi vložek. Moje oči se k nim neustále stáčely. Nutil jsem se dívat jinam, třeba na fotografii na stěně, na které byl Al držící kolem ramen pěknou ženu, ale přistihl jsem se, že znovu civím na vložky. Zde je jedna z velkých pravd o lidském zdravotním stavu: jakmile to, co vykašlete, dokážou absorbovat pouze vložky Stayfree Maxi, jste v sakra vážném maléru.

„Díky, že to říkáte, kamaráde. Mohli bysme se na to napít. Já už mám s alkoholem utrum, ale v lednici je ledovej čaj. Možná byste se mohl ujmout role hostitele.“

2

V restauraci používal tlustostěnné běžné sklenice, ale džbán s ledovým čajem mi připadal jako značka Waterford. Na hladině se klidně pohupoval celý citron s prořezanou kůrou, aby vůně a chuť prosakovaly ven. Pár sklenic jsem naplnil ledem, nalil čaj a vrátil se do obývacího pokoje. Al se dlouze, zhluboka napil ze své sklenice a vděčně zavřel oči.

„Páni, to je blaho. Zrovna v týhle chvíli je všechno v Alově světě v pořádku. Ty dryáky jsou skvělá věc. Návykový jako hrom, o tom žádná, ale jsou skvělý. Dokonce trochu potlačujou kašel. Ta bolest se začne kolem půlnoci zase vracet, ale to by nám mělo poskytnout dost času, abysme něco probrali.“ Znovu usrkl a podíval se na mě žalostně a pobaveně zároveň. „Zdá se, že lidský záležitosti jsou na konci děsivě v pořádku. To bych teda nikdy nehádal.“

„Ale, co se stane s tou… tou dírou do minulosti, jestli vám odtáhnou přívěs a postaví na jeho místě jiný krám?“

„Nevím o tom víc, než co vím o tom, jak můžu pořád dokola kupovat stejný maso. Ovšem myslím si, že zmizí. Myslím si, že je to stejně divnej úkaz jako gejzír Old Faithful nebo ten děsivej viklan, co ho mají v západní Austrálii, nebo jedna řeka, která při určitý fázi měsíce teče pozpátku. S takovejma věcma se musí zlehýnka, kamaráde. Nepatrnej posun zemský kůry, změna teploty, pár dynamitových patron – a je to fuč.“

„Takže si nemyslíte, že dojde… já nevím… k nějaké katastrofě?“ Představoval jsem si totiž prasklinu v kabině linkového letadla letícího v hladině dvanácti kilometrů, takže všechno, včetně cestujících, podtlak vycucne ven. Kdysi jsem to viděl ve filmu.

„To bych neřekl, ale kdoví? Mně je akorát jasný, že já s tím každopádně nemůžu nic dělat. Pokud teda nechcete, abych ten lokál převedl na vás. To bych mohl udělat. Pak byste mohl jít do Společnosti pro ochranu národní historie a povědět jim: ,Hele, lidi, nemůžete jim dovolit postavit obchod na dvoře starý továrny Worumbo. Je tam časovej tunel. Já vím, že se vám tomu nechce věřit, ale pojeďte se mnou, ukážu vám to.‘“

Chvíli jsem o tom skutečně uvažoval, protože Al měl nejspíš pravdu: Prasklina vedoucí do minulosti byla skoro jistě velmi choulostivá. Pokud jsem věděl (nebo pokud on věděl), mohla prasknout jako mýdlová bublina, už kdyby se Aluminaire pořádně zhoupl. Pak jsem pomyslel na to, co by asi udělala federální vláda, kdyby zjistila, že může do minulosti poslat speciální jednotky a změnit, co se jí zachce. Nevěděl jsem, jestli je to možné, ale pokud ano, lidé, kteří nám dali legrácky jako biologické zbraně a chytré bomby naváděné počítačem, byli těmi posledními, které bych si přál vidět, jak vnášejí své pestré záměry do živé, neozbrojené historie.

V okamžiku, kdy mě to napadlo – ne, přesně v té vteřině –, jsem věděl, jak to Al myslí. Chyběly jenom podrobnosti. Odložil jsem svou sklenici s ledovým čajem a vstal.

„Ne. V žádném případě. Ne.“

Vzal to klidně. Mohl bych říci, že byl utlumený OxyContinem, ale věděl jsem svoje. Poznal, že nemám v úmyslu prostě odkráčet pryč, ať si říkám, co chci. Moje zvědavost (nemluvě o tom, že mě to fascinovalo) ze mě nejspíš trčela jako ostny z dikobraza. Protože něco ve mně přece jen chtělo ty podrobnosti znát.

„Vidím, že můžu přeskočit úvodní slovo a jít rovnou k věci,“ utrousil Al. „To je dobře. Sedněte si, Jakeu, a já vám prozradím jedinej důvod, proč do sebe nekopnu celou zásobu těch růžovejch pilulek najednou.“ A když jsem zůstával na nohou, dodal: „Vy víte, že to chcete slyšet, a co vám to udělá? I kdybych vás dokázal přinutit, abyste něco udělal tady v roce 2011 – což nemůžu –, nemohl bych vás přinutit udělat něco tam v minulosti. Jakmile se tam vrátíte, z Ala Templetona bude čtyřletej harant v Bloomingtonu ve státě Indiana, kde se bude prohánět po dvorku v masce Osamělýho jezdce a pořád bude mít trochu problémy, pokud jde o nácvik chození na nočník. Takže si sedněte. Jak se říká v reklamách, k ničemu se nezavazujete.“

Správně. Na druhou stranu moje matka by řekla Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají.

Ale sedl jsem si.

3

„Znáte výraz významný předěl, kamaráde?“

Přikývl jsem. Nemusíte být učitel angličtiny, abyste jej znal, nemusel jste být dokonce ani sečtělý. Byla to jedna z těch otravných frází, které se objevují ve zpravodajských show na kabelové televizi den za dnem. Další takové jsou dát si do souvislosti a právě teď v tuto chvíli. Nejvíc ze všech mě rozčilovala tvrzení (zas a znovu jsem proti nim brojil u svých očividně znuděných studentů) někteří lidé říkají nebo mnoho lidí je přesvědčeno, která naprosto postrádají smysl.

„Víte, odkud pochází? Jaký má původ?“

„Ne.“

„Z kartografie. Předěl označuje spádovou oblast, což je kus půdy, obvykle v horách nebo lese, odkud voda teče do nějaký řeky. Historie je taky řeka, nemyslíte?“

„Ano, asi by se to tak dalo říct.“ Upil jsem ze sklenice.

„Někdy se události, který mění historii, vyskytujou hojně – jako silný, vytrvalý lijáky po celý spádový oblasti, co dokážou vylít řeky z břehů. Ale řeky se mohou vylít dokonce i za pěknejch dnů. Stačí jenom pořádnej dlouhej liják v jediný malý spádový oblasti. V našich dějinách se taky vyskytujou bleskový záplavy. Chcete příklad? Co takhle jedenáctýho září? Nebo to Bushovo vítězství nad Gorem v roce 2000?“

„Nemůžete srovnávat volby s bleskovou povodní, Ale.“

„Většinou asi ne, ale prezidentský volby v roce 2000 byly naprostý unikum. Co kdybyste se mohl na podzim toho roku vrátit na Floridu a utratit na Ala Gora nějakejch dvě stě tisíc dolarů?“

„V tom je pár háčků,“ namítl jsem. „Především nemám dvě stě tisíc dolarů. Za druhé jsem učitel ve škole. Můžu vám říct všechno o fixaci na matku u Thomase Wolfa, ale když jde o politiku, jsem ztracený jako Jeníček v lese.“

Netrpělivě mávl rukou a mariňácký prsten mu málem odletěl z vyhublého prstu. „Peníze nejsou problém. V tomhle mi prostě budete muset prozatím důvěřovat. Když se něco ví předem, obyčejně to pořádně zamává se skutečností. Rozdíl na Floridě byl prý necelých šest set hlasů. Myslíte, že byste dokázal o volbách koupit šest set hlasů za dvě stě tisíc, pokud by k tomu nic jinýho nebylo potřeba?“

„Možná,“ připustil jsem. „Pravděpodobně ano. Myslím, že bych vyhledal nějaké komunity, kde jsou lidé spíš apatičtí a voličská účast tradičně slabá – takový průzkum by nedal velkou práci –, a pak bych tam zajel se starým dobrým měšcem, ze kterého se sypou stříbrňáky.“

Al se uculil, ukázal chybějící zuby a nezdravé dásně. „Proč ne? V Chicagu to tak fungovalo roky.“

Představa, že lze zakoupit prezidentskou funkci za méně než dva sedany Mercedes-Benz, mě umlčela.

„Ale když jde o řeku dějin, pak ty významný předěly, co můžou něco změnit, bývají většinou atentáty – ty úspěšný i ty neúspěšný. Rakouskýho arcivévodu Ferdinanda zastřelila duševně nevyrovnaná nicka, co se jmenovala Gavrilo Princip, a tím odstartovala první světovou válku. Na druhý straně, když se Klausi von Stauffenbergovi nepodařilo v roce 1944 zabít Hitlera – o fous, ale žádná medaile –, válka pokračovala a zahynuly další miliony lidí.“

Ten film jsem viděl také.

Al pokračoval: „S arcivévodou Ferdinandem ani Adolfem Hitlerem už nic nenaděláme. Jsou mimo náš dosah.“

Napadlo mě, že ho obviním, že používáním jistých zájmen činí předčasné závěry, ale mlčel jsem. Měl jsem pocit tak trochu jako člověk, který čte velmi ponurou knihu. Třeba román od Thomase Hardyho. Víte, jak to skončí, ale místo aby vám to zkazilo požitek, jste spíš stále víc fascinováni. Je to jako dívat se na dítě, které žene svůj elektrický vláček pořád rychleji a rychleji, a čekat, kdy v zatáčce vykolejí.

„Pokud jde o jedenáctý září, musel byste počkat nějakých třiačtyřicet roků, pokud byste to chtěl napravit. Táhlo by vám na osmdesát, pokud byste se toho vůbec dožil.“

Teď mi ten trpaslík s vlajkou, na které je jediná hvězda, dával smysl. Byl to suvenýr z Alova posledního výletu do minulosti. „Vy byste to nezvládl ani do třiašedesátého, že?“

Na to neodpověděl, jenom se na mě díval. Jeho oči, které vypadaly uslzené a kalné, když mě zval včera odpoledne do jídelny, teď byly jasné. Skoro mladé.

„Protože o tomhle mluvíte, že? O Dallasu roku 1963?“

„Správně,“ přisvědčil. „Musel jsem z toho vycouvat. Ale vy nejste nemocnej, kamaráde. Jste zdravej a v nejlepších letech. Můžete se vrátit a zarazit to.“

Naklonil se blíž a jeho oči nebyly jen jasné, přímo plály.

„Můžete změnit dějiny, Jakeu. Rozumíte tomu? John Kennedy může žít.“

4

Znám základní pravidla napínavých příběhů – měl bych, za svůj život jsem jich přečetl dost – a první pravidlo zní udržet čtenáře v nejistotě. Ale pokud jste na základě neobyčejných událostí, které jsem toho dne prožil, už trochu pronikli do způsobu uvažování mé postavy, bude vám jasné, že jsem se chtěl nechat přesvědčovat. Christy Eppingová se stala Christy Thompsonovou (jinde než u Anonymních alkoholiků se kluci a holky nevídají, vzpomínáte si?) a já byl mužem bez závazků. Neměli jsme dokonce ani děti, kvůli nimž bychom se hádali. Měl jsem práci, ve které jsem byl dobrý, ale kdybych vám tvrdil, že je náročná, lhal bych. Turistika po Kanadě s kamarádem po posledním ročníku na vysoké bylo největší dobrodružství, jaké jsem v životě zažil, a vzhledem k veselé, vstřícné povaze většiny Kanaďanů to příliš dobrodružné nebylo. Teď se mi zčistajasna naskytla možnost stát se hlavním hráčem nejen v amerických dějinách, ale i v dějinách celého světa. Takže ano, ano, ano, potřeboval jsem jen trochu přesvědčit.

Jenže jsem se také bál.

„Co kdyby se to nějak zvrtlo?“ Čtyřmi dlouhými doušky jsem dopil ledový čaj a kostky ledu mi zacvakaly o zuby. „Co kdyby se mi bůhvíjak podařilo tomu zabránit, a pak bude všechno spíš horší než lepší? Co kdybych se vrátil a zjistil, že v Americe vládne fašistický režim? Nebo že znečištění se tak zhoršilo, že všichni musí chodit v plynových maskách?“

„Tak byste se zas vrátil,“ řekl. „Zpátky do devátýho září 1958, za dvě minuty dvanáct. Všechno byste to zrušil. Každá cesta je první, pamatujete?“

„To zní sice pěkně, ale co kdyby ty změny byly tak radikální, že by tam vaše jídelnička už pak vůbec nestála?“

Uculil se. „Tak byste musel prožít život v minulosti. Ale bylo by to tak špatný? Jako učitel angličtiny byste pořád uměl něco, s čím byste se uplatnil, a ani byste to nepotřeboval. Byl jsem tam čtyři roky, Jakeu, a nadělal si malý jmění. Víte jak?“

Mohl jsem jenom kvalifikovaně hádat, ale zavrtěl jsem hlavou.

„Sázkama. Byl jsem opatrnej – nechtěl jsem vzbudit žádný podezření a rozhodně jsem netoužil po tom, aby na mě nějakej bookmaker poštval svý gorily –, ale když si nastudujete, kdo vyhrál každou velkou sportovní událost od léta 1958 do podzimu 1963, můžete si dovolit jít na to polehoučku. Neřeknu, že si budete moct žít jako král, protože to je nebezpečný živobytí. Ale není důvod, proč byste si nemohl žít dobře. A myslím, že ta jídelna tu bude pořád. Byla tu pro mě a já změnil spoustu věcí. To udělá každej. Stačí projít kolem bloku a koupit si bochník chleba a láhev mlíka, a už je budoucnost změněná. Slyšel jste někdy o motýlím efektu? To je strašně nóbl vědecká teorie, která v podstatě pojednává o tom, že…“

Znovu se rozkašlal a dostal první dlouhý záchvat od chvíle, kdy mě pustil dovnitř. Popadl z krabičky jednu vložku, připlácl si ji na ústa jako roubík a zlomil se v pase. Z hrudi mu vycházely děsivé dávivé zvuky. Znělo to, jako by se mu uvolnila půlka vnitřností a ty se teď uvnitř zmítají jako autíčka v lunaparku. Nakonec to polevilo. Podíval se na vložku, zašklebil se, složil ji a zahodil.

„Omlouvám se, kamaráde. Tahle orální menstruace je svině.“

„Šmarjá, Ale!“

Pokrčil rameny. „Kdyby si člověk nemohl ze všeho dělat prdel, k čemu by to bylo? Tak kde jsem to přestal?“

„U motýlího efektu.“

„Správně. To znamená, že i malé události můžou mít velký důsledky, na jaký si vzpomenete. Ta idea zní, že když někdo zabije motýla v Číně, tak třeba za čtyřicet let – nebo za čtyři sta let – dojde v Peru k zemětřesení. Připadá vám to stejně šílený jako mně?“

Připadalo, ale vzpomněl jsem si na prastarý paradox s cestováním v čase a vytasil se s ním. „Jo, ale co když se vrátíte a zabijete vlastního dědečka?“

Zmateně na mě zůstal civět. „Proč byste to sakra dělal?“

To byla dobrá otázka, tak jsem mu jenom řekl, aby pokračoval.

„Změnil jste minulost ve spoustě maličkostí už jenom tím, že jste vlezl do Kennebecký ovocný…, ale schody, který vedou do mýho špajzu a roku 2011, tam pořád byly, ne? A Falls jsou stejný, jako když jste odcházel.“

„Zdá se, že ano. Ale vy mluvíte o něčem trochu větším. Konkrétně o záchraně života JFK.“

„Ohó, to mluvím o něčem mnohem větším, protože to není nějakej motýlek v Číně, kamaráde. Mluvím taky o záchraně života RFK, protože jestli John v Dallasu přežije, Robert nejspíš nebude v osmašedesátým kandidovat na prezidenta. Země ještě nebude ochotná vyměnit jednoho Kennedyho za jinýho.“

„Jenže to nevíte jistě.“

„Ne, ale poslouchejte. Myslíte, že když zachráníte život Johnu Kennedymu, jeho bratr Robert bude i tak v hotelu Ambassador ve čtvrt na jednu v noci pátýho června 1968? A i kdyby jo, bude Sirhan Sirhan pořád pracovat v kuchyni?“

Možná, ale pravděpodobnost musela být nesmírně malá. Pokud vnesete do rovnice milion proměnných, výsledek se samozřejmě změní.

„Nebo co takhle Martin Luther King? Bude pořád v Memphisu v dubnu šedesát osm? I kdyby jo, bude i tak stát na balkoně motelu Lorraine přesně v tu pravou chvíli, aby ho mohl James Earl Ray zastřelit? Co myslíte?“

„Jestli je ta motýlí teorie správná, tak nejspíš ne.“

„Přesně to si myslím i já. A jestli bude Martin Luther King žít, rasový nepokoje, který nastaly po jeho smrti, prostě nenastanou. Možná Freda Hamptona v Chicagu nezastřelí.“

„Koho?“

Nevšímal si mě. „Když už jsme u toho, možná nebude žádná teroristická organizace Symbionese Liberation Army. Bez SLA nebude únos Patty Hearstové. Bez únosu Patty Hearstové dojde k malýmu, ale možná významnýmu úbytku strachu z černých mezi bělochama střední třídy.“

„Nějak vám nestačím. Nezapomeňte, že jsem studoval angličtinu.“

„Nestačíte mi, protože víte víc o občanský válce v devatenáctým století než o tý, co roztrhla tuhle zemi po atentátu na Kennedyho v Dallasu. Kdybych se vás zeptal, kdo hrál hlavní roli v Absolventovi, určitě mi to řeknete. Ale kdybych po vás chtěl, abyste mi řekl, koho se Lee Oswald pokusil zavraždit pár měsíců předtím, než zastřelil Kennedyho, udělal byste jenom ,He?‘ Protože všechny tyhle věci se nějak vytratily.“

„Oswald se pokusil někoho zabít ještě před Kennedym?“ To pro mě byla novinka, ale hlavně proto, že veškeré moje znalosti o atentátu na Kennedyho pocházely z filmu Olivera Stonea. Al každopádně neodpověděl. Al jel jako tank.

„Nebo co Vietnam? Celou tu šílenou eskalaci spustil Johnson. Kennedy byl válečník studený války, o tom nepochybuju, ale Johnson to vyhnal o hodně vejš. Měl stejnej komplex ,moje koule jsou větší než ty tvoje‘, jaký ukazoval Bush, když stál před kamerama a říkal: ,Srovnejte je.‘ Kennedy by si to možná rozmyslel. Johnson a Nixon toho nebyli schopní. Kvůli nim jsme ztratili ve Vietnamu skoro šedesát tisíc americkejch vojáků. Vietnamci, jak severní, tak jižní, jich ztratili miliony. Bude tenhle řeznickej účet stejně vysokej, pokud Kennedy v Dallasu neumře?“

„To nevím. A nevíte to ani vy, Ale.“

„To je fakt, ale stal se ze mě docela pilnej student moderních americkejch dějin a myslím, že šance na zlepšení, pokud by nezemřel, jsou hodně velký. A žádnej háček to opravdu nemá. Pokud to dopadne blbě, tak to prostě vezmete zase zpátky. Snadno, jako když se smaže sprostý slovo z tabule.“

„Nebo se nebudu moct vrátit zpátky, takže se vůbec nedozvím, jak to dopadlo.“

„Blbost. Jste mladej. Pokud vás nepřejede taxík nebo nedostanete infarkt, budete žít dost dlouho, abyste zjistil, jak to dopadlo.“

Mlčky jsem seděl, hleděl si do klína a přemýšlel. Al mě nechal. Nakonec jsem znovu zvedl hlavu.

„Musel jste toho hodně načíst o tom atentátu a Oswaldovi.“

„Všechno, co jsem mohl sehnat.“

„Jakou máte jistotu, že to udělal? Protože o tom je spousta konspiračních teorií. To vím dokonce i já. Co kdybych se vrátil a zabránil mu v tom, a potom z travnatého kopce, nebo kde to bylo, odpráskne Kennedyho někdo jiný?“

„Travnatej pahorek. A jsem si celkem jistej, že to byl jenom Oswald. Ty konspirační teorie byly od začátku dost bláznivý a většinu z nich během let vyvrátili. Například tu myšlenku, že vůbec nestřílel Oswald, ale někdo, kdo jako on vypadal. V roce 1981 jeho tělo exhumovali a ověřili DNA. Byl to on, o tom není pochyb. Ten zapšklej zakrslej hajzl.“ Odmlčel se a dodal: „Setkal jsem se s ním, víte.“

Zůstal jsem na něj zírat. „Kecáte!“

„Nekecám. Mluvil se mnou. Bylo to ve Fort Worthu. Byl s Marinou – svou manželkou, byla to Ruska – na návštěvě u Oswaldova bratra ve Fort Worthu. Pokud měl Lee někdy někoho rád, tak určitě bratra Bobbyho. Stál jsem před laťkovým plotem kolem zahrady Bobbyho Oswalda, opíral jsem se o telefonní sloup, kouřil cigaretu a dělal, jako že čtu noviny. Srdce mi bušilo snad dvoustovkou za minutu. Lee a Marina vyšli společně. Ona nesla jejich dceru June. Takovýho prcka, nebyl jí ani rok. Malá spala. Ozzie měl na sobě khaki kalhoty a nóbl košili s límečkem na knoflíky, jenže kolem límečku ji měl celou odrbanou. Kalhoty měly ostrý puky, ale byly špinavý. Ten svůj mariňáckej sestřih už neměl, ale vlasy měl pořád moc krátký na to, aby se za ně dal pořádně chytit. Marina – Kriste pane, to bylo překvápko! Tmavý vlasy, zářivý modrý oči, dokonalá pleť. Vypadá jako filmová hvězda, sakra. Však uvidíte sám, jestli to uděláte. Něco mu rusky řekla, když šli po chodníku. On jí odpověděl. Při řeči se usmíval, ale pak do ní strčil. Skoro upadla. Děcko se probudilo a rozbrečelo se. Celou tu dobu se Oswald usmíval.“

„Vy jste to viděl. Vy jste to opravdu viděl. Vy jste viděl Oswalda.“ Přestože jsem si výlet do minulosti také udělal, byl jsem pořád napůl přesvědčený, že to byla buď halucinace, nebo vyložený podvod.

„Viděl. Ona prošla vrátky a pak kolem mě, měla skloněnou hlavu a držela si dítě na hrudi. Jako bych tam nebyl. Ale on došel přímo ke mně, tak blízko, až jsem cítil Old Spice, kterej používal, aby se pokusil přerazit pach potu. Nos měl plnej černejch ucpanejch pórů. Podle pohledu na jeho oblečení – a boty, co byly ošoupaný a vzadu sešlapaný – bylo jasný, že je chudej jako kostelní myš, ale když se mu člověk kouknul do tváře, poznal, že je to jedno. Teda aspoň jemu. On sám sebe považoval za hodně důležitýho.“

Al se nad tím na chvilku zamyslel a pak zavrtěl hlavou.

„Ne, beru to zpátky. On věděl, že je hodně důležitej. Stačilo jenom počkat, až si to zbytek světa uvědomí. Takže on tam byl přímo přede mnou, klidně bych ho mohl chytit pod krkem – a nemyslete si, že mě to nenapadlo…“

„Proč jste to neudělal? Nebo s ním neudělal krátký proces a nezastřelil ho?“

„Před jeho manželkou a děckem? To byste dokázal, Jakeu?“

O tom jsem nemusel dlouho přemýšlet. „Asi ne.“

„Já taky ne. Měl jsem ještě jiný důvody. Například se mi nechtělo do basy… nebo na elektrický křeslo. Nezapomeňte, že jsme stáli přímo na ulici.“

„Aha.“

„Přesně tak, aha. Pořád se tak trochu usmíval, když ke mně došel. Arogantní a strašně korektní, obojí zároveň. Tehdy se usmíval úplně stejně jako snad na každý fotce, co s ním existuje. I na fotce z dallaský policejní stanice, když ho zatkli za vraždu prezidenta a toho strážníka v autě, kterej se mu při útěku náhodou připletl do cesty. Vyjel na mě: ,Na co se to díváte, pane?‘ Já na to: ,Na nic, kamaráde.‘ A on řekl: ,Tak si hleďte svýho.‘

Marina na něho čekala o nějakejch patnáct kroků dál na chodníku a snažila se děcko zase utišit a uspat. Toho dne bylo strašný vedro, ale ona měla přes vlasy šátek, to tehdy nosila spousta Evropanek. Došel k ní a popadl ji za loket – spíš jako policajt než manžel – a řekl ,Pajdi! Pajdi! Pojď, pojď. Něco mu řekla, možná po něm chtěla, aby dítě chvíli nesl. To se ale akorát dohaduju. Jenže on do ní prostě strčil a vyštěkl: ,Pajdi, suka!‘ Pojď, čubko. A ona šla. Mířili k autobusový zastávce. A to bylo všechno.“

„Vy umíte rusky?“

„Ne, ale mám dobrej sluch a počítač. Teda tady ho mám.“

„Viděl jste ho ještě jindy?“

„Jenom z dálky. To už jsem začínal bejt hodně nemocnej.“ Zašklebil se. „V celým Texasu negrilujou maso tak dobře jako ve Fort Worthu, a já si u nich nemohl nic dát. Svět je někdy krutej. Zašel jsem k doktorovi, dozvěděl jsem se diagnózu, kterou jsem už beztak věděl sám, a vrátil se do jedenadvacátýho století. Stejně už v podstatě nebylo na co se koukat. Jenom na hubenýho skrčka, kterej je sprostej na manželku a čeká na slávu.“

Předklonil se.

„Víte, jak ten člověk, kterej změnil americký dějiny, vypadal? Jako ten typ kluka, co hází kamení po jinejch dětech a pak vždycky uteče. Než se dostal k mariňákům – aby byl jako jeho bratr Bobby, protože Bobbyho zbožňoval –, skoro dvacetkrát se stěhoval, od New Orleansu po New York. Měl plnou hlavu skvělejch nápadů a nechápal, proč ho lidi neposlouchají. K tomu byl strašně vzteklej, přímo zuřivec, ale nikdy neztratil ten nasranej povýšenej úsměv. Víte, jak mu říkal William Manchester?“

„Ne.“ Nevěděl jsem ani, kdo je William Manchester.

„Mizernej ubožáček. Manchester mluvil o všech těch konspiračních teoriích, co se po atentátu vyrojily…, a potom, co zastřelili Oswalda. To snad víte, ne?“

„Jistěže,“ ohradil jsem se trochu popuzeně. „Zabil ho Jack Ruby.“ Ale vzhledem k dírám ve vědomostech, které jsem dosud předvedl, měl nejspíš na pochybnosti právo.

„Manchester prohlásil, že když dáte na jednu misku vah zavražděnýho prezidenta a na druhou Oswalda – mizernýho ubožáčka –, ty misky se nevyrovnají. V žádným případě se nevyrovnají. Kdybyste chtěl dát Kennedyho smrti nějakej smysl, musel byste přidat něco těžšího. Což vysvětluje to šíření konspiračních teorií. Jako že to udělala mafie – střelbu nařídil Carlos Marcello. Nebo to udělala KGB. Nebo Castro, aby oplatil CIA, že mu pořád podstrkovala otrávený doutníky. Někteří lidi dodneška věří, že to udělal Lyndon Johnson, aby mohl být prezidentem. Ale nakonec…“ Al zavrtěl hlavou. „Skoro jistě to byl Oswald. Slyšel jste o Occamově břitvě, že?“

Bylo pěkné vědět něco s jistotou. „Je to základní pravidlo, kterému se někdy říká princip logické úspornosti. ,Pokud má všechno ostatní stejnou váhu, pak je obvykle správné to nejjednodušší vysvětlení.‘ Tak proč jste ho nezabil, když nebyl na ulici s manželkou a děckem? Taky jste byl mariňák. Když jste věděl, jak jste nemocný, proč jste toho zatraceného skrčka nezabil sám?“

„Protože mít jistotu na pětadevadesát procent není totéž jako na sto procent. Protože bez ohledu na to, jestli to byl kretén, měl taky rodinu. Protože když ho zatkli, tvrdil, že je obětní beránek, a já chtěl mít jistotu, že lže. Nemyslím, že si člověk může být v tomhle mizerným světě něčím stoprocentně jistej, ale já to chtěl dotáhnout na devadesát osm procent. Neměl jsem ale v úmyslu čekat do jedenadvacátýho listopadu a pak ho zastavit až v tom texaským skladu učebnic – to by bylo příliš natěsno, a to z jednoho vážnýho důvodu, o kterým vám budu muset povědět.“

Jeho oči už nepůsobily tak jasně a vrásky na tváři se mu znovu prohloubily. Děsilo mě, jak rychle se jeho zásoby sil vyčerpávaly.

„Všechno jsem to sepsal. Chci, abyste si to přečetl. Vlastně chci, abyste to bifloval, až se z vás bude kouřit. Koukněte se, co leží na televizi, kamaráde. Mohl byste to udělat?“ Unaveně se usmál a dodal: „Nějak jsem se rozseděl.“

Ležel tam tlustý modrý sešit. Na papírovém obalu bylo razítko s cenou dvacet pět centů. Značka sešitu mi vůbec nic neříkala. „Co je Kresge’s?“

„Řetězec obchodních domů, kterýmu se teď říká Kmart. Nevšímejte si toho, co je na obalu, a radši se věnujte tomu, co je uvnitř. Je to časová osa všeho, co dělal Oswald, plus všechny důkazy, který proti němu nashromáždili…, což vlastně nebudete muset číst, pokud na mě navážete, protože toho hajzla mrňavýho zastavíte v dubnu 1963, víc než půl roku předtím, než Kennedy přijede do Dallasu.“

„Proč v dubnu?“

„Protože tehdy se kdosi pokusil zabít generála Edwina Walkera… Jenže tehdy už nebyl generálem. V roce 1961 ho degradoval JFK osobně. Generál Eddie rozdával svým vojákům segregační literaturu a nařizoval jim, aby ji četli.“

„To se ho pokusil zastřelit Oswald?“

„O tom se právě budete muset přesvědčit. Stejná kulovnice, o tom není pochyb, to dokázala balistika. Čekal jsem, až ho uvidím střílet. Mohl jsem si dovolit nezasahovat, protože tehdy Oswald minul. Kulka se odrazila od dřevěnýho sloupku uprostřed kuchyňskýho okna. Jen tak ho lízla, ale stačilo to. Kulka mu doslova rozčísla vlasy a letící třísky ze sloupku mu trochu pořezaly paži. To bylo jeho jediný zranění. Neřekl bych, že si ten chlap zasloužil umřít – jenom málokdo je takovej zloduch, že si zaslouží zastřelit ze zálohy –, ale Walkera bych vyměnil za Kennedyho kdykoli.“

Tomu poslednímu jsem příliš nevěnoval pozornost. Listoval jsem Oswaldovou knihou od Ala, stránku za stránkou hustě popsanou poznámkami. Zpočátku byly dokonale čitelné, ke konci už méně. Několik posledních stran představovalo škrábanice velmi nemocného člověka. Zaklapl jsem sešit a řekl: „Kdybyste mohl potvrdit, že ten střelec v případu generála Walkera byl Oswald, to by vaše pochybnosti vyvrátilo?“

„Ano. Potřeboval jsem se přesvědčit, že je schopnej něco takovýho udělat. Ozzie je zlej člověk, Jakeu – takovýmu lidi v osmapadesátým říkali prevít –, ale že mlátil manželku a držel ji jako ve vězení, protože neuměla zdejší jazyk, to z něho ještě nedělá vraha. A ještě něco. I kdyby mě neskolil rak, věděl jsem, že bych asi nedostal další šanci napravit to, kdybych Oswalda zabil a prezidenta by stejně zastřelil někdo jinej. Když se člověk přehoupne přes šedesátku, už má hodně dlouho po záruce, jestli víte, jak to myslím.“

„Bylo by nutné ho zabít? Nemohl jste prostě… já nevím… něco na něho narafičit?“

„Možná, ale to už jsem byl nemocnej. Nevím, jestli bych to dokázal, i kdybych byl zdravej. Celkem mi připadalo jednodušší s ním prostě skoncovat, až budu mít jistotu. Jako když zaplácnete vosu, než vás bodne.“

Mlčel jsem a přemýšlel. Hodiny na stěně ukazovaly půl jedenácté. Al tento rozhovor zahájil tím, že vydrží do půlnoci, ale mně stačilo jenom se na něj podívat a věděl jsem, že to byl planý optimismus.

Odnesl jsem naše sklenice do kuchyně, opláchl je a postavil do odkapávače. Měl jsem pocit, jako by mi v lebce za čelem dunělo tornádo. Místo krav, tyček z plotu a papírů však nasávalo a roztáčelo jména: Lee Oswald, Bobby Oswald, Marina Oswaldová, Edwin Walker, Fred Hampton, Patty Hearstová. V tom víru zářily také zkratky, kroužily jako chromové ozdoby utržené z kapot luxusních aut: JFK, RFK, MLK, SLA. Ten cyklon vydával dokonce zvuk, dvě ruská slova, která pořád dokola opakoval protáhlý jižanský hlas: Pajdi, suka.

Pojď, čubko.

5

„Kolik času mám na rozmyšlenou?“ zeptal jsem se.

„Moc ne. Jídelna vydrží do konce měsíce. Probíral jsem s právníkem, že bych si koupil ještě trochu času – třeba je nějak zavlekl do soudního sporu –, ale nedal mi velkou naději. Viděl jste někdy nápis v obchodu s nábytkem KONČÍ PRONÁJEM, VŠECHNO MUSÍ PRYČ?“

„Jistě.“

„V devíti případech z deseti je to jenom reklamní kec, ale tohle je ten desátej případ. A nemluvím o nějakým diskontním krámku, kterej se na to místo cpe, mluvím o Bean’s, a pokud jde o maloobchod v Maine, tak L. L. Bean je největší gorilák v džungli. Prvního července bude jídelna v háji stejně jako Enron. Ale o to ani tak nejde. Do prvního července můžu být v háji i já. Mohl bych chytit rýmu a za tři dny umřu na zápal plic. Mohl bych dostat infarkt nebo mrtvici. Nebo bych se mohl náhodou předávkovat tím zatraceným OxyContinem. Sestra, co sem dochází, se mě ptá každej den, jestli dávám pozor, abych nepřekročil dávku, a já fakt dávám pozor, ale stejně vidím, že má obavu, že sem jednou ráno nakráčí a najde mě mrtvýho, nejspíš proto, že se zfetuju a špatně si to spočítám. Navíc ty pilule oslabujou dýchání, a moje plíce jsou už takhle kaput. A k tomu všemu jsem hodně zhubnul.“

„Opravdu? Ani jsem si nevšiml.“

„Nikdo nemá rád chytrolíny, kamaráde – však to poznáte, až budete v mým věku. Každopádně chci, abyste si vzal krom toho sešitu i tohle.“ Podal mi klíč. „Ten je od jídelny. Kdybyste mi zítra zavolal a od sestry uslyšel, že jsem v noci umřel, budete muset jednat rychle. Teda za předpokladu, že se vůbec rozhodnete jednat.“

„Ale, snad nemáte v plánu…“

„Jenom se snažím být opatrnej. Protože tohle je důležitý, Jakeu. Aspoň pro mě je to důležitější než všechno ostatní. Kdybyste chtěl někdy změnit svět, teď máte šanci. Zachraňte Kennedyho, zachraňte jeho bratra. Zachraňte Martina Luthera Kinga. Zastavte rasový nepokoje. Možná zastavíte i Vietnam.“ Naklonil se blíž. „Zbavte svět jednoho ubožáckýho šmejda, kamaráde, a možná zachráníte miliony životů.“

„To je teda hodně drsný reklamní slogan,“ řekl jsem, „ale ten klíč nepotřebuju. Až zítra vyjde slunce, pořád ještě budete v tomhle autobuse sedět.“

„Pravděpodobnost devadesát pět procent. Ale to nestačí. Vezměte si ten pitomej klíč.“

Vzal jsem si ten pitomej klíč a strčil ho do kapsy. „Nechám vás trochu odpočinut.“

„Ještě jedna věc, než půjdete. Musím vám povědět o Carolyn Poulinové a Andym Cullumovi. Sedněte si zase, Jakeu. Tohle zabere jen pár minut.“

Zůstal jsem stát. „Ne, ne. Máte dost. Potřebujete se vyspat.“

„Vyspím se, až budu mrtvej. Sedněte si.“

6

Když objevil tu králičí noru, jak jí Al říkal, prý se pro začátek spokojil s tím, že ji používal k nákupu zásob, párkrát si vsadil u jednoho bookmakera, kterého si našel v Lewistonu, a nastřádal si hromádku padesátidolarových bankovek. Občas si také vzal mimořádnou dovolenou a zajel k jezeru Sebago, které se tehdy hemžilo rybami, jež výborně chutnaly a po jejichž požití člověku nehrozila zdravotní újma. Lidem prý dělal starosti spad ze zkoušek atomových zbraní, ale strach z otravy rtutí v rybách byl ještě daleko v budoucnosti. Říkal těmto výletům (obvykle na ně jezdil v úterý a středu, ale někdy zůstal až do pátku) minidovolená. Počasí bylo vždycky pěkné (protože bylo vždycky totožné) a rybaření bylo vždycky parádní (nejspíš chytal aspoň některé ryby pořád dokola).

„Vím přesně, jakej z toho všeho máte pocit, Jakeu, protože jsem prvních pár let byl pořádně v šoku. Chcete vědět, co je největší nápor na palici? Sejít po těch schodech uprostřed lednový fujavice a vylézt do jasnýho zářijovýho sluníčka. Počasí na krátký rukávy, je to tak?“

Přikývl jsem a pobídl ho, aby pokračoval. Ta trocha barvy, kterou měl ve tvářích, když jsem přišel, docela zmizela a znovu vytrvale kašlal.

„Ale když dáte člověku trochu času, zvykne si na všechno, a když ten šok konečně poněkud polevoval, začal jsem si myslet, že to muselo mít nějakej důvod, když jsem tu králičí noru našel. Tehdy jsem začal přemýšlet o Kennedym. Ale vaše otázka zvedla svoji ošklivou hlavu: Můžeš změnit minulost? Následky mi nedělaly starosti – aspoň ne na začátku –, ale jen to, jestli se to vůbec dá, nebo nedá provést. Na jednom ze svých výletů k Sebagu jsem vytáhl nůž a vyryl do stromu poblíž chaty, kde jsem bydlel, nápis AL T. Z 2007. Když jsem se vrátil sem, skočil jsem do auta a jel k jezeru Sebago. Chatky, kde jsem bydlel, jsou pryč, teď je tam hotel pro turisty. Ale ten strom tam pořád je. A stejně tak tam bylo to, co jsem do něho vyryl. Nápis byl starej a vyhlazenej, ale je tam pořád: Al T. z roku 2007. Takže jsem poznal, že to je možný. Teprve potom jsem začal přemýšlet o tom motýlím efektu.

Tehdy vycházely ve Falls noviny Lisbonský hospodářský týdeník a v roce 2005 knihovna oskenovala všechny svoje mikrofilmy do počítače. Hodně se tím všechno urychlilo. Hledal jsem nějakou nehodu, ke který došlo na podzim nebo začátkem zimy 1958. Určitý druh nehody. Šel bych až do začátku roku 1959, kdybych musel, ale našel jsem, co jsem hledal, v novinách z 15. listopadu 1958. Dvanáctiletá Carolyn Poulinová byla se svým otcem na lovu za řekou, v části Durhamu, který se říká Bowie Hill. Kolem druhý odpoledne – byla sobota – nějakej lovec z Durhamu, jmenoval se Andrew Cullum, střílel v tý části lesa na jelena. Jenže ho minul a zasáhl tu dívku. I když byla půl kilometru daleko, zasáhl ji. Přemýšlel jsem o tom, víte. Když Oswald střílel na generála Walkera, dostřel byl necelejch sto metrů. Ale kulka lízla dřevěnej sloupek v okně, a on tudíž minul. Ta kulka, která zmrzačila malou Poulinovou, letěla víc než čtyři sta metrů – mnohem dál než ta, která zastřelila Kennedyho – a cestou minula každej strom a větev. Kdyby přerazila jedinou větvičku, skoro jistě by to děvče nezasáhla. Takže jsem o tom dumal, to je jasný.“

To bylo poprvé, co mi hlavou prolétla fráze život se otočí jako na pětníku. Nebylo to naposledy. Al popadl další maxi vložku, odkašlal si, odplivl a odhodil ji do koše. Pak se zhluboka nadechl, jestli se tomu tak dá vůbec říct, a pracně pokračoval dál. Nepokoušel jsem se ho zarazit. Znovu jsem ho poslouchal jako uhranutý.

„Zadal jsem její jméno do vyhledávače v databázi Týdeníku a našel o ní několik dalších článků. Maturovala na lisbonský střední v roce 1965 – o rok později než její spolužáci, ale zvládla to – a pak šla na Mainskou univerzitu. Hlavní obor podnikání. Stala se z ní účetní. Bydlí v Gray, asi patnáct kilometrů od jezera Sebago, kam jsem jezdíval na ty svoje minidovolený, a pořád dělá na volný noze. Chcete hádat, kdo patří k jejím největším klientům?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„John Crafts tady z Falls. Squiggy Wheaton, jeden z prodavačů, pravidelně chodí ke mně do jídelny, a když mi jednoho dne řekl, že dělají výroční uzávěrku a že ,ta paní od čísel‘ jim bude procházet účetní knihy, za chvíli jsem zavřel a šel ji očíhnout. Je jí teď pětašedesát a… víte, jak některý ženy dokážou s věkem opravdu zkrásnět?“

„Ano,“ řekl jsem. Vzpomněl jsem si na Christyinu matku, která pořádně rozkvetla až po padesátce.

„Carolyn Poulinová je taky taková. Má klasickou tvář, jaká se líbila malířům před dvěma nebo třema stovkama let, a má teď sněhově bílý vlasy, který nosí dlouhý až na záda.“

„To vypadá, že jste se zamiloval, Ale.“

Měl dost síly, aby na mě vystrčil prostředník.

„Navíc je ve skvělý formě i fyzicky – no, to se taky dá čekat, že, neprovdaná ženská se lopotí každej den na vozíku a musí se dostat do speciálně upravený dodávky, se kterou jezdí, a zase se z ní dostat ven. Nemluvě o tom, jak vstává a lehá do postele, dostává se do sprchy a zvládá všechno ostatní. A ona to zvládá – Squiggy říká, že je naprosto soběstačná. Zíral jsem.“

„Takže jste se rozhodl ji zachránit. Zkušebně.“

„Prošel jsem králičí norou, akorát že tentokrát jsem zůstal v chatě u Sebaga víc než dva měsíce. Majiteli jsem řekl, že jsem si přišel na trochu peněz, když umřel strýc. To byste si měl zapamatovat, kamaráde – bohatej strýček je vyzkoušenej a zabírá. Všichni tomu věří, protože všichni by takovýho strýčka taky chtěli. Takže přišel ten den: patnáctýho listopadu 1958. Poulinovy nechávám být. Vzhledem k tomu nápadu, že zastavím Oswalda, mě mnohem víc zajímá Cullum, ten střelec. O tom jsem si taky něco našel a zjistil jsem, že bydlí asi kilometr a půl od Bowie Hillu, poblíž jedný starý stodoly v Durhamu. Myslel jsem si, že se tam dostanu dřív, než odejde do lesa. Tohle ale moc nevyšlo.

Odešel jsem z chaty u Sebaga fakt brzo, což jsem udělal dobře, jelikož jsem ujel sotva kilometr a půl a u auta půjčenýho od Herztů praskla pneumatika. Vytáhl jsem rezervu, nasadil ji, a i když vypadala naprosto v pořádku, ujel jsem zase asi jenom kilometr a rezerva praskla taky.

Chytil jsem si stopa k pumpě Esso v Naples, kde mi mechanik v servisním kumbále řekl, že už takhle neví, kam skočit, takže se nepohrne kamsi vyměňovat pneumatiku na autě z půjčovny. Myslím, že byl naštvanej, protože nemohl jít na sobotní lov. Dvacetidolarový dýško mu pomohlo změnit názor, ale stejně jsem se dostal do Durhamu až po poledni. Jel jsem po starý silnici kolem rybníka, protože je to nejrychlejší trasa, a hádejte co? Most přes Bublavej potok se zřítil do tý zatracený vody. Přes cestu velký červeno-bílý zátarasy, olejový lampy a velká oranžová cedule CESTA UZAVŘENA. To už jsem měl docela slušnou představu, co se děje, a zmocnilo se mě neblahý tušení, že nedokážu dokončit, co jsem si toho rána předsevzal. Mějte na paměti, že jsem pro jistotu odjížděl v osm ráno a trvalo mi víc než čtyři hodiny, abych ujel sotva třicet kilometrů. Ale nevzdával jsem se. Objel jsem to teda po Metodistický silnici, ždímal z tý půjčený kraksny, co to dalo, až se za mnou táhl dlouhej prachovej ohon – tehdy byly všechny ty cesty prašný.

To už jsem viděl tu a tam po stranách nebo na kraji lesa zaparkovaný dodávky a osobní auta a taky jsem viděl procházet lovce se zlomenejma puškama zavěšenejma na lokti. Všichni do jednoho mi mávli na pozdrav – v osmapadesátým jsou lidi přátelštější, o tom není pochyb. Taky jsem jim zamával, ale spíš jsem čekal, kdy zase píchnu. Nebo mi kolo rovnou rupne. To bych nejspíš vyletěl ze silnice do příkopu, protože jsem jel nejmíň devadesátkou. Pamatuju si, jak jeden lovec dlaněma máchal ve vzduchu, jak to člověk dělá, když chce někomu naznačit, aby zpomalil, ale já tomu nevěnoval pozornost.

Vylítl jsem nahoru na Bowie Hill a hned za starou Přátelskou modlitebnou jsem zahlédl dodávku zaparkovanou na hřbitově. Na dveřích měla nápis STAVAŘ A TESAŘ POULIN. Auto bylo prázdný. Poulin s dcerou byli v lese, možná seděli někde na pasece, pojídali oběd a povídali si jako otec s dcerou. Nebo si to tak aspoň představuju, protože jsem nikdy žádnou dceru neměl…“

Další záchvat kašle, který skončil děsivým čvachtavým dávením.

„Sakra, bolí to jako svině,“ zasténal.

„Ale, musíte si odpočinout.“

Zavrtěl hlavou a hranou dlaně si utřel krvavou slinu z dolního rtu. „Musím to dovykládat, takže sklapněte a nepřerušujte mě.

Díval jsem se na tu dodávku hodně dlouho a důkladně a přitom jsem pořád ujížděl devadesátkou, a když jsem se podíval zase na silnici, uviděl jsem, že přes ni leží strom. Zastavil jsem právě včas, abych do něj nevrazil. Nebyl nijak velkej, a než se do mě pustila rakovina, měl jsem docela sílu. Navíc jsem měl strašnej vztek. Vylezl jsem a začal s tím stromem cloumat. Přitom – to jsem klel jako pohan – z opačnýho směru přijíždělo auto. Řidič vystoupil, měl na sobě oranžovou loveckou vestu. Nevěděl jsem jistě, jestli je to můj člověk nebo ne – v novinách jeho fotka nikdy nebyla –, ale věkem by odpovídal.

Řekl: ,Počkejte, já vám s tím píchnu, dědo.‘

,Mockrát děkuju,‘ řekl jsem a natáhl ruku. ,Já jsem Bill Laidlaw.‘

Potřásl mi s ní a řekl: ,Andy Cullum.‘ Takže to byl on. Po všech těch problémech, co mě postihly, než jsem se dostal do Durhamu, jsem tomu ani nemohl věřit. Měl jsem pocit, jako bych vyhrál v loterii. Popadli jsme strom a společně jsme ho přenesli. Když to bylo hotový, posadil jsem se na silnici a chytil se za hrudník. Zeptal se mě, jestli mi něco není. ,No, vlastně nevím,‘ řekl jsem. ,Ještě nikdy jsem infarkt neměl, ale tohle mi ho sakra připomíná.‘ Proto se pan Andy Cullum toho listopadového odpoledne vůbec nedostal na lov a proto žádnou holčičku nepostřelil. Měl plno práce s chudákem starým Billem Laidlawem, kterýho musel odvézt do všeobecný nemocnice v Lewistonu.“

„Vy jste to dokázal? Vy jste to fakt dokázal?“

„To si pište. V nemocnici jsem jim řekl, že jsem si k obědu dal dobrej maxi sendvič – tehdy se mu říkalo italskej – a diagnóza zněla ,akutní porucha trávení‘. Zaplatil jsem pětadvacet dolarů hotově a hned mě vyšoupli. Cullum tam počkal a vzal mě zpátky k mýmu půjčenýmu autu, to je sousedská výpomoc, co? Hned ten večer jsem se vrátil domů do roku 2011…, akorát že jsem se vrátil jenom dvě minuty po svým odchodu. Je to pořádnej záhul, takovej časovej posun s váma zamává, ani nemusíte sednout na letadlo.

Ze všeho nejdřív jsem zašel do městský knihovny, kde jsem si znovu vyhledal ten článek o maturantech v roce 1965. Předtím u něho byla fotka Carolyn Poulinové. Tehdejší ředitel Earl Higgins – ten už je dávno na pravdě boží – se na tý fotce shýbal, když jí předával diplom, protože seděla na kolečkovým křesle, oblečená v tom slavnostním hábitu a s baretem na hlavě. V popisku dole stálo Carolyn Poulinová dosáhla velkého cíle na své dlouhé cestě k uzdravení.“

„Byl tam ten článek pořád?“

„Ten článek o maturantech jo, to je jasný. Maturita na malým městě se vždycky objeví na titulní straně místních novin, to víte, kamaráde. Ale po mým návratu z osmapadesátýho roku byla u článku fotka nějakýho kluka v přiblblým beatlesovským účesu na pódiu a v popisku stálo Trevor Briggs zvaný „Kámoš“ pronáší slavnostní řeč k maturitnímu shromáždění. Uvedli tam všechny maturanty – byla jich jenom stovka – a Carolyn Poulinová mezi nima nebyla. Takže jsem zkontroloval článek o maturantech z roku 1964, což byl rok, v kterým by maturovala, kdyby neměla plno práce s uzdravováním po průstřelu páteře. A byla tam. Žádná fotka ani zvláštní zmínka, ale byla v seznamu přímo mezi Davidem Plattem a Stephanií Routhierovou.“

„Takže další běžná maturantka, která si přišla pro slavnostní vysvědčení, že?“

„Ano. Pak jsem zadal její jméno do vyhledávače v místních novinách a po roce 1964 mi vyskočilo několik údajů. Ne moc, asi tři nebo čtyři. A co byste čekal u obyčejný ženský žijící obyčejnej život. Šla na Mainskou univerzitu, vystudovala správní ekonomii, pak šla na magisterský studium do New Hampshiru. Našel jsem ještě jeden článek v roce 1979, krátce předtím, než to Hospodářský týdeník zabalil. BÝVALÁ STUDENTKA Z LISBONU VYHRÁLA CELOSTÁTNÍ SOUTĚŽ V PĚSTOVÁNÍ LILIÍ, psalo se tam. Byla tam její fotka, obě nohy zdravý, stála na nich a držela tu svoji vítěznou lilii. Bydlí… bydlela… nevím, jak to říct správně, možná platí obojí… v jakémsi městečku kus za Albany v New Yorku.“

„Je vdaná? Má děti?“

„To si nemyslím. Na tý fotce drží tu vítěznou kytku nahoře a na levý ruce nemá žádnej prstýnek. Vím, co si myslíte, že se toho tolik nezměnilo, akorát může chodit. Ale co můžeme vědět? Bydlela jinde a ovlivnila životy kdoví kolika lidí. Těch, který by jinak nepoznala, kdyby ji Cullum postřelil a ona zůstala ve Falls. Chápete, jak to myslím?“

Já hlavně chápal, že ty dopady opravdu není možné odhadnout, ale souhlasil jsem s ním, protože jsem s tím chtěl skončit dřív, než se zhroutí. A chtěl jsem mít jistotu, že než odejdu, bude bezpečně v posteli.

„Já vám tím říkám, Jakeu, že člověk může změnit minulost, ale není to tak snadný, jak by se mohlo zdát. To dopoledne jsem si připadal, jako bych zapadl do nylonový punčochy a snažil se z ní vydrat ven. Trochu povolila, ale pak se stáhla stejně pevně jako předtím. Ale nakonec se mi ji podařilo protrhnout.“

„Proč by to mělo být tak těžké? Protože minulost nechce, aby ji někdo měnil?“

„Něco nechce, aby se měnila, tím jsem si docela jistej. Ale změnit se dá. Když budete počítat s tím odporem, tak se změnit dá.“ Al se na mě díval a oči ve ztrhaném obličeji mu svítily. „Takže vzato kolem a kolem, příběh o Carolyn Poulinové končí ,a žila šťastně až do smrti‘, nemyslíte?“

„Ano.“

„Koukněte se pod zadní obálku toho sešitu, co jsem vám dal, kamaráde, a možná si to rozmyslíte. Je tam taková drobnost, kterou jsem dneska vytiskl.“

Udělal jsem, o co mě požádal, a našel jsem lepenkovou kapsu. Nejspíš na ukládání kancelářských vzkazů a navštívenek. Byl v ní složený jediný list papíru. Vytáhl jsem ho, rozložil a dlouho se na něj díval. Byl to počítačový výtisk první stránky Lisbonského hospodářského týdeníku. Titulek hlásal: MATURANTI LISBONSKÉ STŘEDNÍ SE SMĚJÍ I PLÁČOU. Na fotografii byl plešatý muž (s baretem zastrčeným pod paží, aby mu nespadl z hlavy), který se skláněl nad usměvavou dívkou na kolečkovém křesle. Držel v ruce jeden konec roury s diplomem a ona držela druhý konec. Carolyn Poulinová dosáhla velkého cíle na své dlouhé cestě k uzdravení, hlásal popisek.

Zmateně jsem se podíval na Ala. „Jestli jste změnil budoucnost a zachránil ji, jak potom můžete mít tohle?“

„Každý výlet znamená reset, kamaráde. Pamatujete?“

„Panebože. Když jste se vrátil, abyste zastavil Oswalda, vymazal jste všechno, co jste udělal pro záchranu Poulinové.“

„Ano… a ne.“

„Jak to myslíte, ano a ne?“

„Cesta na záchranu Kennedyho měla být poslední, ale já do Texasu nijak nespěchal. Proč bych měl? Ozzie Králík – tak mu říkali mariňáci – v září 1958 ještě ani není v Americe. Vesele rejdí se svou jednotkou po jižním Pacifiku a zajišťuje v Japonsku a Formose demokracii. Takže jsem se vrátil do chatek Ve stínu u Sebaga a potloukal se tam až do patnáctého listopadu. Zase. Ale když se přehoupl, odjel jsem toho rána ještě dřív, což jsem udělal sakra dobře, protože mě toho rána nečekalo jenom pár píchlejch pneumatik. U toho pitomýho půjčenýho chevroletu se utrhla ojnice. Nakonec jsem musel zaplatit servisákovi v Naples šedesát babek za to, že mi na ten den půjčí svoje auto, a navíc jsem mu nechal svůj mariňáckej prsten v zástavě. Potkalo mě ještě dalších pár dobrodružství, s těma vás ani nebudu obtěžovat…“

„Ten most v Durhamu byl pořád zbořený?“

„Nevím, kamaráde, tamtudy jsem to ani nezkoušel. Člověk, kterej se nepoučí z minulosti, je podle mýho názoru idiot. Já jsem se teda naučil, kterou cestou bude přijíždět Andrew Cullum, a nemarnil jsem čas pokusama, jak se tam dostat. Ten strom ležel přes cestu stejně jako předtím, a když se Cullum blížil, snažil jsem se ho odvléct stejně jako předtím. Za chvíli mě začalo píchat na hrudi, stejně jako předtím. Sehráli jsme celou komedii, Carolyn Poulinová prožila sobotu v lese se svým tátou a za pár týdnů jsem práskl do koní a zamířil do Texasu.“

„Tak jak to, že tu je její fotka z maturity, kde sedí na kolečkovém křesle?“

„Protože každá cesta do králičí nory je reset.“ Pak se na mě Al jenom díval čekal, jestli mi to dojde. Po minutě se to stalo.

„Já…?“

„Přesně tak, kamaráde. Dnes odpoledne jste si koupil laciný zázvorový pivo. A taky jste posadil Carolyn Poulinovou zpátky na vozík.“

Kapitola čtvrtá

1

Al mi dovolil, abych mu pomohl do ložnice, a dokonce zamumlal „Díky, kamaráde“, když jsem si klekl a rozvázal mu tkaničky bot a zul mu je. Cukal se, jenom když jsem mu nabídl, že mu pomůžu do koupelny.

„Udělat ze světa lepší místo je důležitý, ale stejně důležitý je dostat se na záchod vlastníma silama.“

„Pokud jste si jistý, že to můžete dokázat.“

„Jsem si jistej, že dnes v noci to zvládnu, a se zítřkem si budu dělat starosti zítra. Běžte domů, Jakeu. Začněte si číst v tom sešitu – je tam toho spousta. Vyspěte se na to. Ráno se na mě přijďte podívat a povíte mi, jak jste se rozhodl. Ještě tu budu.“

„S pětadevadesátiprocentní pravděpodobností?“

„Nejmíň sedmadevadesátiprocentní. Celkem vzato se cítím docela čupr. Nebyl jsem si jistej, že se s váma dostanu takhle daleko. Už jenom když o tom vyprávím – a přesvědčuju vás, abyste tomu věřil –, je to pro mě obrovská úleva.“

Nevěděl jsem, jestli jsem tomu opravdu uvěřil, přestože jsem odpoledne prožil ono dobrodružství, ale neodporoval jsem mu. Popřál jsem mu dobrou noc, připomněl mu, aby počítal pilulky („Jo, jo“), a odešel jsem. Venku jsem chvilku postál a díval se na toho trpaslíka s vlajkou Osamělé hvězdy, než jsem vyrazil po chodníku k autu.

Trhni si nohou, my jsme z Texasu, pomyslel jsem si… Ale možná se do toho pustím. A vzhledem k tomu, jaké měl Al potíže, když měnil minulost – prasklé pneumatiky, rozbitý motor, zbořený most –, začal jsem tušit, že pokud do toho půjdu, budu mít s Texasem tvrdou práci.

2

Nemyslel jsem si, že po tom všem dokážu usnout dřív než ve dvě nebo ve tři ráno, a bylo docela pravděpodobné, že neusnu vůbec. Ale někdy si tělo své požadavky prosadí. Když jsem dojel domů a nalil si něco slabého k pití (možnost opět mít doma kořalku byla jednou z několika drobných výhod mého návratu do svobodného stavu), klížily se mi oči. Než jsem skotskou dopil a přečetl prvních devět nebo deset stran Oswaldovy knížky od Ala, sotva jsem dokázal udržet oči otevřené.

Opláchl jsem skleničku v dřezu, odešel do ložnice (za chůze jsem za sebou nechával cestičku oblečení, za což by mi Christy příšerně vynadala) a padl do manželské postele, v níž jsem teď spal sám. Přemýšlel jsem, že se natáhnu k nočnímu stolku a rozsvítím si lampičku, ale ruka mi připadala strašně těžká. Připadalo mi teď, že seminární práce jsem opravoval v podivně tichém učitelském kabinetu dávno, předávno. Ne že by to bylo tak divné. Všichni vědí, že čas je sice nelítostný, ale zároveň podivuhodně tvárný.

Já tu dívku zmrzačil. Vrátil jsem ji zase na kolečkové křeslo.

Když jsi dnes odpoledne scházel po těch schodech ze spíže, ani jsi nevěděl, kdo to Carolyn Poulinová je, tak nebuď osel. Kromě toho možná pořád někde chodí po svých. Možná když člověk projde tou dírou, vytvářejí se alternativní reality nebo časové proudy či podobné zpropadené věci.

Carolyn Poulinová sedí v kolečkovém křesle a přebírá diplom. V roce, kdy v čele hitparád bylo „Hang On Sloopy“ od McCoys.

Carolyn Poulinová prochází zahradou plnou lilií v roce 1979, kdy byli v čele hitparád Village People se svým „Y.M.C.A.“. Občas poklekne, aby vytrhla nějaký plevel, pak znovu vyskočí a jde dál.

Carolyn Poulinová se svým tátou v lese, kde bude brzy zmrzačena.

Carolyn Poulinová se svým tátou v lese, odkud brzy vstoupí do obyčejného dospívání na malém městě. Napadlo mě, kde asi byla v onom časovém proudu, kdy rádiové a televizní zprávy oznámily, že třiapadesátý prezident Spojených států byl v Dallasu zastřelen?

John Kennedy může žít. Můžeš ho zachránit, Jakeu.

A opravdu se tím něco zlepší? Žádná záruka neexistovala.

Připadal jsem si, jako bych zapadl do nylonový punčochy a snažil se z ní prodrat ven.

Zavřel jsem oči a uviděl odlétat stránky kalendáře – takový ten otřepaný předěl, který používali ve starých filmech. Viděl jsem je vylétat z okna ložnice jako ptáky.

Než jsem úplně usnul, napadlo mě ještě něco: ten připitomělý školák s ještě pitomějším pokusem o bradku, který se šklebil a mumlal Žabák Harry poskakuje u-li-cííí. A Harry mě zarazil, když jsem chtěl toho kluka napomenout. Ne, nechte to bejt, řekl. Jsem na to zvyklej.

A pak už jsem se kamsi propadl a o ničem nevěděl.

3

Probudil jsem se za ranního šera a vyzpěvování ptactva a dlaně si tiskl na obličej. Určitě jsem těsně před probuzením brečel. Něco se mi zdálo, a i když jsem si nemohl vzpomenout, co to bylo, muselo to být něco hodně smutného, protože jsem nikdy nepatřil k mužům, o nichž by se dalo říci, že dokážou plakat.

Suché tváře. Žádné slzy.

Otočil jsem hlavu na polštáři, abych se podíval na budík na nočním stolku, a viděl jsem, že chybějí dvě minuty do šesté. Vzhledem k tomu, jaké bylo venku světlo, chystalo se krásné červnové ráno a škola už nebyla. První den letních prázdnin je pro učitele skoro stejně radostný jako pro studenty, ale mně bylo smutno. Smutno. A nejen proto, že mě čekalo obtížné rozhodnutí.

Během sprchování se mi v hlavě vyloupla tři slova: Pohodička, Buffalo Bobe!

Zarazil jsem se, jak jsem tam tak stál nahý, a zahleděl se na svůj vytřeštěný odraz v zrcadle nad prádelníkem. Teď jsem si na ten sen vzpomněl a nebylo divu, že jsem se probudil tak smutný. Zdálo se mi, že jsem v kabinetu, čtu slohové práce z angličtiny a chodbou ke mně doléhá randál dalšího středoškolského zápasu v košíkové, který spěl k závěrečnému odhoukání. Manželce právě skončilo léčení. Doufal jsem, že bude doma, až přijedu, a nebudu muset trávit hodinu na telefonu, než ji najdu a vylovím z nějakého místního napajedla.

V tom snu jsem přesunul slohovku Harryho Dunninga na vrchol hromádky a začal číst: Nebyl den ale noc. Ta noc co mi změní život byla noc kdy můj otec zabyl moji matku a dva bratry…

To dokonale a okamžitě upoutalo moji pozornost. Jak by také ne, viďte? Ale v očích jsem pocítil pálení, teprve když jsem se dostal k popisu, co měl na sobě. Oblékl se naprosto přiměřeně. Když toho zvláštního podzimního večera chodily děti ven s prázdnými pytlíky v rukou a celé natěšené, jak je přinesou domů plné sladkostí, jejich kostýmy vždycky odrážely současné trendy. Před pěti lety mi připadalo, že každý druhý kluk, který mi zazvonil u dveří, má na nose brýle Harryho Pottera a na čele obtisk s jizvou ve tvaru blesku. Když jsem já vyrážel na svoji panenskou výpravu za vyžebraným cukrovím, což bylo před mnoha úplňky, břinkal jsem po chodníku (s matkou tři metry za zády, na moji úpěnlivou žádost) převlečený za sněžného vojáka z filmu Impérium vrací úder. Takže překvapilo mě snad, že Harry Dunning měl na sobě jelenici?

„Pohodička, Buffalo Bobe,“ řekl jsem svému odrazu v zrcadle a najednou jsem se rozběhl do pracovny. Neschovávám si všechny studentské práce, to nedělá žádný učitel – utopili byste se v nich! –, ale zvykl jsem si pořizovat si fotokopie těch nejlepších. Jsou z nich skvělé učební pomůcky. Harryho práci bych při vyučování nikdy nepoužil, na to byla příliš osobní, přesto jsem si ji okopíroval, protože ve mně vyvolala tak silnou emocionální reakci. Vytáhl jsem spodní zásuvku a začal se probírat tím krysím hnízdem plným složek a volných papírů. Po patnácti pracných minutách jsem to našel. Posadil jsem se na židli u pracovního stolu a pustil se do čtení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dallas 63.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.