Stephen King

TEMNÁ PŮLE

Copyright © Stephen King, 1989

Originally English title: THE DARK HALF

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 1997, 2011

Cover Illustration © Emil Křižka

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-348-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-349-2 (mobi)

Tato kniha je pro Shirley Sondereggerovou,

díky které nezapomínám na své záležitosti,

a pro jejího manžela Petera.

Autorova poznámka

Zesnulému Richardu Bachmanovi vděčím za pomoc a inspiraci. Bez něj by tento román nemohl vzniknout.

S. K.

Prolog

„Podřízni ho,“ řekl Machine. „Podřízni ho, dokud tu stojím a dívám se. Chci vidět téct krev. Ať ti to nemusím říkat dvakrát.“

George Stark

Machineův způsob

Lidské životy – ty skutečné, nikoli prostá fyzická existence – začínají v různou dobu. Skutečný život Tada Beaumonta, chlapce, který se narodil a vyrůstal ve čtvrti Ridgeway v Bergenfieldu ve státě New Jersey, začal v roce 1960. Toho roku se mu přihodily dvě věci. Ta první dala jeho životu směr, druhá ho skoro ukončila. Toho roku bylo Tadu Beaumontovi jedenáct let.

V lednu poslal svou povídku do spisovatelské soutěže, kterou sponzoroval časopis American Teen. V červnu dostal od vydavatelů časopisu dopis s oznámením, že obdržel čestné uznání v kategorii beletrie. V dopise dál stálo, že porota by mu byla udělila druhou cenu, kdyby v průvodním dopise neprozradil, že je zatím o dva roky mladší, než aby mohl být bona fide považován za „amerického mladíka“. Přesto byla jeho povídka „Před Martyho domem“ neobyčejně zralé dílo, jak psali vydavatelé, a upřímně mu blahopřáli.

Za dva týdny dorazil z American Teen diplom. Přišel jako doporučená a pojištěná zásilka. Na diplomu bylo napsáno jeho jméno tak kudrlinkovatým staroanglickým písmem, že je sotva přečetl, a dole se skvěla zlatá pečeť s vytlačeným logem American Teen – siluetou nakrátko ostříhaného kluka a dívky s ohonem, kteří spolu tancují.

Tada, tichého a vážného chlapce, který dosud v ničem neprojevil vytrvalost a často zakopával o vlastní obrovské nohy, popadla matka do náruče a dusila ho polibky.

Na otce dojem neudělal.

„Jestli to bylo tak strašně dobrý, proč mu nedali prachy?“ zamručel z hlubin křesla.

„Glene…“

„No nic. Možná by mi mohl pan Ernest Hemingway zaběhnout pro pivo, až ho přestaneš muchlat.“

Matka už nic neřekla… ale nechala originál dopisu a diplom zarámovat, za což zaplatila z osobního kapesného, a obojí mu pověsila do pokoje nad postel. Když přišli na návštěvu příbuzní nebo známí, zavedla je tam, aby se podívali. Z Tada bude jednoho dne velký spisovatel, říkala návštěvám. Vždycky cítila, že z něj vyroste slavná osobnost, a zde je první důkaz. Tada tím uváděla do rozpaků, ale miloval svou matku natolik, že jí to nikdy neřekl.

Rozpaky nerozpaky, Tad se rozhodl, že matka má aspoň částečně pravdu. Nevěděl, jestli je mu souzeno, aby byl slavný spisovatel, ale spisovatel z něj bude, ať se děje co se děje. Proč ne? Psaní mu šlo. A co bylo důležitější, přímo ho pohlcovalo. Když se mu v hlavě vynořovala ta správná slova, nechával se jimi zavalit až po uši. A redaktoři mu nebudou pořád upírat peníze kvůli nějakým formalitám. Jedenáct let mu nebude věčně.

Ta druhá důležitá věc, která se mu v roce 1960 stala, se ohlásila v srpnu. Tehdy ho začaly sužovat bolesti hlavy. Nejdřív nebyly zlé, ale v září, kdy zase začínala škola, se mírná, plíživá bolest ve spáncích a za čelem proměnila v děsivé, chorobné maratony utrpení. Když ho ty bolesti popadly, nemohl dělat vůbec nic, jen ležet v zatemněném pokoji a čekat, až umře. Koncem září doufal, že konečně umře. A do půli října se bolest vystupňovala do té míry, že se začal bát, že neumře.

Záchvat strašlivé bolesti obvykle ohlašoval fantomový zvuk, který slyšel jen on – zněl jako vzdálené pípání tisíců malých ptáčků. Občas měl dojem, že ty ptáky skoro vidí – vypadali jako vrabci, hřadující po desítkách na telefonních drátech a hřebenech střech, jako to dělávali na jaře a na podzim.

Matka ho zavedla k doktoru Sewardovi.

Doktor Seward mu oftalmoskopem nahlédl do očí a zavrtěl hlavou. Potom zatáhl závěsy, zhasl stropní světlo a nařídil Tadovi, aby se díval na bílou zeď ordinace. Zaměřil na ni baterku a rychlým rozsvěcováním a zhasínáním vytvářel na zdi blikající světelný kotouč, na který se Tad díval.

„Je ti z toho divně, synku?“ Tad zavrtěl hlavou.

„Nedělá se ti slabo, jako na omdlení?“ Tad znovu zavrtěl hlavou.

„Necítíš něco? Třeba nahnilé ovoce nebo spálené hadry?“

„Ne.“

„Co ti tvoji ptáci? Slyšel jsi je, když ses díval na to blikající světlo?“

„Ne,“ řekl Tad udiveně.

* * *

„To jsou nervy,“ prohlásil jeho otec později, když se Tad ocitl znovu v čekárně. „Ten zatracenej kluk je uzlíček nervů.“

„Myslím, že je to migréna,“ řekl jim doktor Seward. „U tak mladého člověka je to nezvyklé, ale už se takové případy staly. A připadá mi velmi… citlivý.“

„To je,“ řekla Shayla Beaumontová, nikoli bez jisté pýchy.

„Nu, jednou se to snad bude moci léčit. Je mi líto, ale do té doby to bude muset nějak přetrpět.“

„Jo, a my s ním,“ zahučel Glen Beaumont.

Ale nebyly to nervy, nebyla to migréna a nepřešlo to.

Čtyři dny před Halloweenem uslyšela Shayla Beaumontová, jak jeden chlapec, se kterým Tad každé ráno čekal na školní autobus, začal hrozně křičet. Vykoukla ven kuchyňským oknem a uviděla svého syna ležet v křečích na cestičce. Krabice s obědem ležela vedle něj, ovoce a obložené chleby se rozletěly po asfaltu. Vyběhla ven, odehnala ostatní děti a pak nad ním jen bezmocně stála a bála se ho dotknout.

Kdyby velký žlutý autobus s panem Reedem za volantem přijel o chvilinku později, Tad mohl tehdy před domem na příjezdové cestičce umřít. Ale pan Reed byl v Koreji zdravotníkem. Uměl zaklonit chlapci hlavu a uvolnit dýchací cesty, takže se Tad nezadusil vlastním jazykem. Sanitka ho odvezla do bergenfieldské okresní nemocnice a na pohotovosti byl zrovna náhodou jeden doktor, jmenoval se Hugh Pritchard, který popíjel kávu a tlachal s přítelem o golfu, když chlapce přivezli dovnitř.

A Hugh Pritchard byl náhodou také nejlepším neurologem státu New Jersey.

Pritchard nařídil rentgen, a pak si snímky prostudoval. Ukázal je Beaumontovým a požádal je, aby zvláštní pozornost věnovali neurčitému stínu, který zakroužkoval žlutou voskovkou.

„Tohle,“ řekl. „Co je to?“

„Jak to máme sakra vědět?“ vyjel Glen Beaumont. „Vy jste sakra doktor!“

„Správně,“ souhlasil Pritchard suše.

„Manželka říkala, že to vypadalo, že to s ním pořádně seklo,“ pokračoval Glen.

Doktor Pritchard pravil: „Jestli tím myslíte, že měl záchvat, pak ano, měl záchvat. Jestli tím myslíte, že měl epileptický záchvat, pak jsem si docela jist, že takový záchvat neměl. Tak silný záchvat, jako měl váš syn, by byl určitě grand mal, a Tad nevykazoval žádnou reakci na Littonův světelný test. Po pravdě řečeno, kdyby Tad měl epilepsii grand mal, nepotřebovali byste doktora, aby vám to vysvětloval. Svíjel by se vám v obýváku na koberci pokaždé, když by vám začal lítat obraz v televizi.“

„Tak co to je?“ zeptala se Shayla ustrašeně.

Pritchard se vrátil ke snímku pověšenému na prohlížečce.

„Co je tohle?“ poklepal znovu na zakroužkované místo. „Náhlý nástup bolestí hlavy ve spojitosti s naprostou absencí předchozích záchvatů podle mě naznačuje, že váš syn má mozkový nádor,“ pravil, „pravděpodobně dosud malý a doufejme benigní.“

Glen Beaumont bez hnutí hleděl na doktora a jeho manželka stála vedle něj a plakala do kapesníku. Plakala, aniž by vydala nějaký zvuk. Tento nehlučný pláč byl výsledkem letitého manželského tréninku. Glenovy pěsti byly rychlé, bolestivé a skoro nikdy nenechávaly stopy a Shayla by po dvanácti letech tichého smutku plakat nahlas nejspíš nedokázala, ani kdyby chtěla.

„Sakumprásk to teda znamená, že mu chcete řezat mozek?“ zeptal se Glen se svým obvyklým taktem a jemnocitem.

„To není ten pravý výraz, pane Beaumonte, ale jsem přesvědčen, že průzkumná operace je nutná, ano.“ A pomyslel si: Jestli je opravdu Bůh a jestli nás opravdu stvořil k obrazu svému, pak nechci domýšlet, proč se tu potuluje tolik blbů, jako je tenhle, s osudy tolika jiných lidí v rukou.

Glen dlouho mlčel, hlavu skloněnou, čelo zamyšleně zamračené. Nakonec hlavu zvedl a položil otázku, která mu dělala největší starosti: „Povězte mi pravdu, doktore – kolik to všechno bude stát?“

Asistující sálová sestra to uviděla první.

Její pronikavý výkřik otřásl operačním sálem, kde během posledních patnácti minut zněly jen tiché povely doktora Pritcharda, sykot masivních přístrojů udržujících životní funkce a pronikavé zakňučení Negliho pily.

Sestra tápavě ucouvla, vrazila do vozíku, na kterém byly úhledně vyloženy skoro dvě desítky nástrojů, a převrhla ho. Vozík dopadl na dlažbu, třískl, až se rozlehla ozvěna, a vzápětí následovala přehršle jemnějšího cinkotu.

„Hilary!“ zařvala hlavní sestra. Její hlas vyjadřoval šok a údiv. Zapomněla se natolik, že dokonce téměř vykročila k prchající ženě ve vlajícím zeleném úboru.

Doktor Albertson, který asistoval, kopl hlavní sestru pantoflem do lýtka. „Nezapomeňte laskavě, kde jste.“

„Ano, doktore.“ Okamžitě se obrátila zpět a ani se neohlédla po dveřích sálu, které se hlučně rozletěly, když Hilary opouštěla jeviště a nepřestávala ječet jako splašený hasičský vůz.

„A nechte nástroje sterilizovat,“ nařídil Albertson. „Hned. Šup, šup, šup.“

„Ano, doktore.“ Začala nástroje sbírat, těžce při tom oddechovala, byla očividně nervózní, ale jinak se zcela ovládala.

Zdálo se, že doktor Pritchard si ničeho nevšímá. Napjatě hleděl do otvoru, který vyřízl v lebce Tada Beaumonta.

„Neuvěřitelné,“ zamumlal. „Prostě neuvěřitelné. Skutečně pozoruhodné. Kdybych to neviděl na vlastní oči…“

Sykot sterilizátoru ho patrně vzpamatoval, podíval se na doktora Albertsona.

„Chci odsávání,“ řekl ostře. Pohlédl na sestru. „A co sakra děláte vy? Luštíte křížovku v nedělní příloze? Pohněte zadkem a hned to přineste!“

Přišla s nástroji na čistém tácu.

„Odsávej mi, Lestere,“ nařídil Pritchard Albertsonovi. „Hned. Potom ti ukážu něco, co jsi ještě nikdy neviděl v žádném obludáriu na venkovské pouti.“

Albertson přivezl pumpu na odsávání a nevšímal si hlavní sestry, která mu uskočila z cesty a při tom sotva vybalancovala nástroje, které stále držela.

Pritchard se díval na anesteziologa.

„Jaký má tlak, příteli? Slušný tlak je vše, co chci.“

„Má sto pět na osmašedesát, doktore. Stabilní jako skála.“

„Nu, jeho matka tvrdí, že nám tu leží další William Shakespeare, takže se ho tak budeme snažit udržet. Odsávej, Lestere – nelechtej ho jenom!“

Albertson přiložil nástroj, odsával krev. Monitorovací zařízení v pozadí pravidelně pípalo, monotónně, konejšivě. Potom se doktor Albertson prudce nadechl. Měl pocit, jako by mu někdo vrazil pěst do břicha.

„Ach, panebože. Ježíši Kriste. Kriste pane.“ Na okamžik se odvrátil… ale pak se naklonil blíž. Oči nad maskou a za brýlemi s rohovinovou obroučkou se mu rozevřely dokořán a najednou se leskly zvědavostí. „Co je to?“

„Myslím, že vidíš sám,“ odpověděl Pritchard. „Jenomže chvilku trvá, než si na to člověk zvykne. Už jsem o tom četl, ale nikdy jsem nečekal, že to doopravdy uvidím.“

Mozek Tada Beaumonta měl zabarvení vnějšího okraje škeble – středně šedou s jemným nádechem do růžova.

Z hladkého povrchu tvrdé pleny mozkové se poulilo osamělé, slepé a znetvořené lidské oko. Mozek lehce tepal. Oko tepalo s ním. Vypadalo to, jako by na ně mrkalo. Právě tohle – zdání, že mrká – vyhnalo asistující sestru ze sálu.

„Ježíši Kriste, co je to?“ zeptal se znovu Albertson.

„Nic,“ řekl Pritchard. „Kdysi to možná byla část živé, dýchající lidské bytosti. Teď to není nic. Jenom problém. A náhodou je to problém, se kterým si umíme poradit.“

Doktor Loring, anesteziolog, se ozval: „Mohu se podívat, doktore Pritcharde?“

„Pořád je stabilní?“

„Ano.“

„Tak pojďte. O tomhle budete vyprávět vnukům. Ale rychle.“ Zatímco se Loring díval, Pritchard se otočil k Albertsonovi.

„Chci Negliho. Otevřu ho trochu víc. Potom vezmeme sondu. Nevím, jestli to můžu dostat celé, ale dostanu toho co nejvíc.“

Lester Albertson, který teď zastupoval hlavní sálovou sestru, strčil čerstvě sterilizovanou sondu do Pritchardovy ruky v rukavici, když si o ni Pritchard řekl. Pritchard – teď si pod vousy broukal melodii z Bonanzy – pracoval v ráně rychle a téměř bez námahy, a jen chvílemi se díval do malého zrcátka, podobného zubařskému, na konci sondy.

Pracoval hlavně po hmatu. Albertson bude později říkat, že v životě neviděl tak strhující ukázku intuitivní chirurgie.

Kromě oka našli část nosu, tři nehty a dva zuby. Jeden zub měl malý kaz. Oko dál tepalo a snažilo se mrkat, když Pritchard provedl jehlovým skalpelem první punkci a pak oko vyřízl. Celá operace od první sondáže po konečnou excizi trvala pouze dvacet sedm minut.

Do nerezové misky na vozíku s nástroji vedle Tadovy oholené hlavy plesklo pět chuchvalců tkáně.

„Myslím, že jsme hotoví,“ řekl nakonec Pritchard. „Zdá se, že cizorodou tkáň spojovaly rudimentární ganglie. Pokud tam přece jen zbyly nějaké kousky, myslím, že jsme je s velkou pravděpodobností usmrtili.“

„Ale… jak to, usmrtili, když ten kluk pořád žije? Chci říct, je to přece jeho součást, ne?“ ptal se Loring užasle.

Pritchard ukázal na vozík.

„Najdeme v hlavě toho kluka oko, pár zubů a hrstku nehtů a vy si myslíte, že je to jeho součást? Vidíte, že by mu nějaké nehty chyběly? Chcete je spočítat?“

„Ale i rakovina je součást pacientova vlastního…“

„Tohle nebyla rakovina,“ vysvětloval Pritchard trpělivě. Ruce mu při hovoru pracovaly dál jako po másle. „V mnoha případech, kdy matka porodí jediné dítě, bylo to dítě ve skutečnosti původně dvojče, příteli. Může se to stát až ve dvou případech z deseti. Co se stane s druhým plodem? Silnější absorbuje slabšího.“

„Absorbuje? Chcete říct, že ho pozře?“ zeptal se Loring. Trochu zezelenal. „Hovoříme tu o kanibalizmu in utero?“

„Říkejte si tomu, jak chcete, stává se to docela často. Jestli někdy vyvinou ten sonograf, o kterém se na lékařských konferencích pořád mluví, možná zjistíme, jak často. Ale ať se to děje často nebo zřídka, dnešní případ je mnohem vzácnější. Část dvojčete toho chlapce zůstala neabsorbována. Náhodou skončila v jeho čelním laloku mozkovém. Stejně tak mu mohla uvíznout ve střevech, slezině, páteři, kdekoli. Takové věci obvykle vidí jenom patologové – zjistí se to při pitvě, ale nikdy jsem neslyšel o případu, kdy by cizorodá tkáň byla příčinou smrti.“

„Tak co se tu stalo?“ zeptal se Albertson.

„Tuto tkáň, která byla před rokem pravděpodobně mikroskopické velikosti, cosi znovu probudilo k životu. Růstové hodiny absorbovaného dvojčete, které měly navěky doběhnout aspoň měsíc předtím, než paní Beaumontová porodila, něco znovu natáhlo… a ta zatracená věc se skutečně rozběhla. Není v tom žádné tajemství: už jen nitrolební tlak stačil, aby působil klukovi bolesti hlavy a křeče, které ho sem dostaly.“

„Ano,“ přikývl Loring, „ale proč se to stalo?“

Pritchard zavrtěl hlavou. „Pokud za třicet let budu vykonávat nějakou náročnější činnost než se ohánět golfovou holí, můžete se mě pak zeptat. Možná budu znát odpověď. Teď jenom vím, že jsem lokalizoval a odstranil velmi zvláštní, velmi vzácný druh nádoru. Benigního nádoru. A abychom se vyhnuli komplikacím, bude to podle mého názoru všechno, co potřebují jeho rodiče vědět. Vedle otce toho kluka by i Piltdownský člověk vypadal jako génius. Neumím si představit, jak bych mu vysvětlil, že jsem provedl jeho jedenáctiletému synovi potrat. Lestere, zavřeme ho.“

A jako by si dodatečně vzpomněl, vlídně dodal k hlavní sálové sestře:

„Tu krávu pitomou, co odtud utekla, chci vyrazit. Dejte jí výpověď, prosím.“

„Ano, doktore.“

Tad Beaumont odešel z nemocnice devět dnů po operaci. Levá strana těla mu zůstala ještě skoro půl roku nepříjemně slabá a občas, když byl moc unavený, viděl před očima divné, ne tak docela nesmyslné obrazce z mihotavých světel.

Matka mu jako dárek na uzdravenou koupila starý psací stroj Remington 32 a světelné záblesky se objevovaly, hlavně když se hodinu před spaním hrbil nad psacím strojem a namáhal se správně něco vyjádřit nebo se snažil vymyslet, co by se mělo dál přihodit v povídce, kterou právě psal. Nakonec obrazce taky zmizely.

Ten přízračný, fantomový zvuk – cvrlikání hejna vrabců – se po operaci nevrátil vůbec.

Psal dál, získával sebedůvěru a vybrušoval zárodky stylu a šest let poté, co začal jeho skutečný život, prodal svou první povídku – pro American Teen. Potom se už neohlédl.

Rodiče i sám Tad byli přesvědčeni, že tehdy na podzim v jeho jedenáctém roce mu byl z čelního laloku mozkového vyňat malý nezhoubný nádor. Pokud o tom Tad vůbec přemýšlel (což dělal s uplývajícími roky stále méně), pomyslel si jen, že měl neobyčejné štěstí, že přežil.

Mnoha pacientům, kteří v těch průkopnických dobách podstoupili operaci mozku, se to nepodařilo.

I. – Nechutná nádivka

Machine svými dlouhými, silnými prsty pomalu a pečlivě narovnal kancelářské svorky. „Podrž mu hlavu, Jacku,“ nařídil muži za Halsteadem. „Drž ji pevně, prosím.“

Halstead viděl, co chce Machine udělat, a začal řvát, když mu Jack Rangely přitiskl velké ruce na spánky, aby mu udržel hlavu v klidu. Jeho řev se rozléhal a duněl opuštěným skladištěm. Ohromný prázdný prostor fungoval jako přirozený zesilovač. Halstead připomínal operního zpěváka, který se rozcvičuje před premiérou.

„Vrátil jsem se,“ řekl Machine. Halstead pevně zavřel oči, ale nepomohlo to. Ocelový drát bez námahy projel levým víčkem a propíchl bulvu pod ním, jen to slabě puklo. Ven začala prosakovat lepkavá, želatinová tekutina. „Vrátil jsem se z mrtvých a ty se vůbec netváříš potěšeně, že mě vidíš, hajzle nevděčnej.“

George Stark

Cesta do Babylonu

Jedna

LIDÉ RÁDI MLUVÍ

1

Obsah časopisu People z 23. května byl docela typický.

Obálku zdobila význačná mrtvola tohoto týdne – rokenrolová hvězda –, která se oběsila ve vězeňské cele, kam ji zavřeli za držení kokainu a nejrůznějších přidružených drog. Uvnitř byla obvyklá všehochuť: devět neobjasněných sexuálních vražd v neobydlené západní části Nebrasky, guru propagující zdravou stravu, kterého zavřeli za dětské porno, žena v domácnosti z Marylandu vypěstovala tykev, která vypadala trochu jako busta Ježíše Krista – když jste se na ni dívali přivřenýma očima v zatemněném pokoji, opravdu tomu tak bylo, chromá paraplegička trénovala na cyklistický závod v New Yorku, rozvod hollywoodských hvězd, sňatek v newyorské vyšší společnosti, zápasník se zotavoval z infarktu, komika žaluje neformální partnerka o výživné.

Byl zde také článek o utažském podnikateli, který prodával nejnovější trhák, panenku nazvanou Jo, mami! Jo, mami!, údajně vypadala jako „tchyně, kterou si každý oblíbí (?)“. Měla vestavěný magnetofon utrušující hlášky typu „Když byl malý, v mém domě se nikdy nepodávala studená večeře, drahoušku“ a „Tvůj bratr se nikdy nechová, jako bych mu páchla, když přijedu na pár týdnů“. Skutečný trhák byl, že místo abyste Jo, mami! tahali za šňůrku v zádech, aby začala mluvit, nakopli jste tu potvoru, co nejvíc to šlo. „Jo, mami! je dobře vycpaná, zaručujeme, že se nerozbije, a také zaručujeme, že neodře stěny ani nábytek,“ říkal její pyšný vynálezce pan Gaspard Wilmot (který, jak se článek mimochodem zmiňoval, byl kdysi obviněn z neplacení daní z příjmu – od žaloby bylo upuštěno).

A na straně třicet tři toho zábavného a poučného čísla předního amerického zábavného a poučného časopisu byla stránka nadepsaná typickým titulkem z People: průbojným, výstižným a pádným: BIO.

„People jde rád přímo k věci,“ řekl Tad Beaumont manželce Liz, když seděli vedle sebe v kuchyni u stolu a společně ten článek už podruhé pročítali. „BIO. Když nechceš BIO, přejdi na MÁM PROBLÉM a přečti si o těch holkách, z kterých kdosi hluboko v srdci Nebrasky dělá fašírku.“

„Není to tak legrační, když se nad tím opravdu zamyslíš,“ řekla Liz Beaumontová, ale vzápětí to pokazila tím, že zdusila smích v pěsti.

„Sice ne zrovna k popukání, ale je to určitě zvláštní,“ kývl Tad a začal znovu listovat článkem. Nepřítomně si při tom mnul malou bílou jizvu vysoko na čele.

Jako většina rubrik BIO v People byla i tato jediným místem v celém časopise, které poskytovalo více prostoru slovům než obrazové části.

„Lituješ, žes to udělal?“ zeptala se Liz. Jedno ucho měla pořád nastražené k dvojčatům, ale ta zatím byla naprosto skvělá, spala jako jehňátka.

„Za prvé,“ řekl Tad, „neudělal jsem to jen já. Udělali jsme to my. Jeden za oba a oba za jednoho, pamatuješ?“ Poklepal na fotografii na druhé straně článku, na které byla jeho žena, podávající Tadovi misku s rozinkovými sušenkami, zatímco Tad sedí u psacího stroje se založeným listem papíru. Nedalo se poznat, co, a pokud vůbec něco, je na papíře napsané. To bylo asi dobře, protože to musel být hrozný žvást. Psaní byla pro něj vždycky těžká práce a nepatřila k činnostem, které dokázal provádět před obecenstvem – zvlášť pokud v obecenstvu byl náhodou fotograf z časopisu People. Georgeovi šlo psaní mnohem lehčeji, ale pro Tada bylo zatraceně těžké. Liz se k němu nepřibližovala, když se pokoušel – občas úspěšně – psát. Nenosila mu ani telegramy, natož sušenky.

„Ano, ale…“

„Za druhé…“

Díval se na fotografii Liz se sušenkami a sebe sama, jak se na ni dívá. Oba se zubili. Ty úsměvy vypadaly skutečně zvláštně na tvářích lidí, kteří byli sice příjemní, ale přece jen tak běžnými věcmi, jako je úsměv, šetřili. Vzpomněl si na doby, které strávil jako průvodce po appalačských stezkách v Maine, New Hampshiru a Vermontu. V těch chmurných dnech měl ochočeného mývala, jmenoval se John Wesley Harding. Ne že by se Johna pokoušel ochočit, mýval si ho prostě oblíbil. Tad si rád za chladných večerů přihnul, i starý J. W., a někdy, když si lokl z láhve víc než jednou, zubil se mýval přesně takhle.

„Za druhé co?“

Za druhé je něco legračního na tom, jak se nositel jediné nominace na státní knižní cenu a jeho manželka na sebe zubí jako párek opilých mývalů, pomyslel si a už se smíchy neudržel, rozchechtal se na celé kolo.

„Tade, probudíš dvojčata!“

Snažil se, celkem neúspěšně, výbuch smíchu zdusit.

„Za druhé vypadáme jako párek idiotů a vůbec mi to nevadí,“ řekl, pevně ji objal a políbil ji do důlku na hrdle. Ve druhém pokoji začal brečet nejdřív William a pak se přidala i Wendy.

Liz se snažila dívat vyčítavě, ale nedokázala to. Bylo příliš příjemné slyšet jeho smích. Příjemné, snad proto, že to nedělal často. Jeho smích měl pro ni zvláštní, neznámé kouzlo. Tad Beaumont nikdy nebyl žádný smíšek.

„Moje chyba,“ řekl. „Já je vezmu.“

Začal vstávat, bouchl do stolu a skoro ho převrátil. Byl jemným mužem, ale podivně neohrabaným, v tomto směru byl pořád jako malý kluk.

Liz zachytila džbán s květinami, který stál uprostřed, dřív, než stačil sklouznout přes okraj a rozbít se o zem.

„Vážně, Tade!“ řekla, ale pak se začala taky smát.

Znovu se na okamžik posadil. Nevzal ji přímo za ruku, ale jemně ji hladil mezi svými dlaněmi. „Poslouchej, děvče, tobě to vadí?“

„Ne,“ řekla. Letmo si pomyslela Ale nemám z toho dobrý pocit. Ne proto, že vypadáme trochu hloupě, ale protože… nu, nevím proč. Prostě to na mě působí trochu tísnivě, to je všechno.

Pomyslela si to, ale neřekla. Bylo prostě příliš příjemné poslouchat jeho smích. Chytila ho za ruku a krátce ji stiskla. „Ne,“ řekla.

„Nevadí mi to. Podle mě je to legrační. A pokud publicita pomůže Zlatému psovi, až se konečně rozhodneš tu zatrápenou věc doopravdy dokončit, tím líp.“

Vstala a zatlačila ho zpátky na židli, když se pokusil připojit se k ní.

„Můžeš je vzít příště,“ řekla. „Chci, abys zůstal sedět a ani se nehnul, dokud tvé nevědomé nutkání zničit můj džbán konečně nepomine.“

„Dobrá,“ usmál se. „Miluju tě, Liz.“

„Já tebe taky.“ Odešla pochovat dvojčata a Tad Beaumont začal znovu listovat svou BIOgrafií.

Na rozdíl od většiny článků v People začínala biografie Tadeáše Beaumonta nikoli fotografií na celou stránku, ale pouze na necelou čtvrtku. Přesto upoutala pozornost, protože grafik s citem pro všechno nezvyklé zarámoval fotografii do černého; fotografie zachycovala Tada a Liz na hřbitově. Strojová popiska dole tvořila skoro surový kontrast.

Na fotografii byl Tad s rýčem a Liz měla krumpáč. Stranou stál trakař s dalšími hřbitovními proprietami. Na hrobě leželo několik kytic a nápis na náhrobku byl dokonale čitelný.

GEORGE STARK

1975–1988

Nebyl to zrovna příjemný chlapík.

V křiklavém protikladu s místem a zřejmou situací (nedávno zde byl pohřben člověk, který byl podle dat na náhrobku sotva dorůstající chlapec) si dva falešní hrobníci potřásali rukama nad čerstvě naházenou hlínou – a vesele se chechtali.

Byla to samozřejmě naaranžovaná situace. Všechny fotografie, které provázely článek – pohřbívání mrtvoly, vystavování sušenek na odiv a fotografie Tada bloumajícího jako osamělý stín po opuštěné cestě v ludlowských lesích, kde jako „dostával nápady“ –, byly naaranžované. Bylo to legrační. Liz si posledních pět let kupovala People v samoobsluze a oba si z časopisu utahovali, ale oba jím při večeři listovali, někdy na záchodě, když tam nebyla po ruce dobrá kniha. Čas od času rozumovali nad úspěchem People, uvažovali, jestli za to může panoptikum osobností, které činí časopis tak přízračně zajímavým, nebo jestli je to pouze úpravou, těmi velikými černobílými fotografiemi a tučně tištěným textem, sestávajícím většinou z jednoduchých oznamovacích vět. Ale nikdy je nenapadlo uvažovat, jestli jsou ty fotografie aranžované.

Fotografovala je žena, jmenovala se Phyllis Myersová. Informovala Tada a Liz, že udělala spoustu fotek medvídků v dětských rakvích, přičemž všichni medvídci byli oblečení v dětských šatičkách. Doufala, že je prodá jako knihu velkému newyorskému nakladateli. Teprve koncem druhého dne fotografování a rozhovorů si Tad uvědomil, že si ho ta žena oťukává ohledně sepsání textu. Smrt a medvídci by prý byli „konečný, dokonalý komentář amerického způsobu smrti, nemyslíš, Tade?“.

Vzhledem k jejím poněkud makabrózním zájmům patrně vůbec nebylo divné, že ta Myersová objednala náhrobek George Starka a přivezla ho z New Yorku s sebou. Byl z papíroviny.

„Nevadí vám, že si před ním potřesete rukama, že ne?“ zeptala se jich s úsměvem, vemlouvavým a samolibým zároveň. „Bude to nádherný záběr.“

Liz se tázavě a trochu vyděšeně podívala na Tada. Pak se oba užasle a zároveň zmateně podívali na falešný náhrobek, který dorazil z New Yorku (trvalého sídla časopisu People) do Castle Rocku v Maine (letního sídla Tada a Liz Beaumontových). Tadovy oči se stále vracely k nápisu:

Nebyl to zrovna příjemný chlapík.

Příběh, který chtěl People vyprávět dychtivým pozorovatelům amerických osobností, byl v jádru velmi prostý. Tad Beaumont byl uznávaný spisovatel, jehož první román Nečekaní tanečníci obdržel v roce 1972 nominaci na státní knižní cenu. Taková věc získá jistou váhu u literárních kritiků, ale dychtiví pozorovatelé amerických osobností se ani za mák nestarali o Tada Beaumonta, který poté publikoval pouze jediný román pod vlastním jménem. Muž, o kterého se zajímala spousta lidí, nebyl vůbec skutečný člověk. Tad napsal jeden tlustý bestseller a další tři neobyčejně úspěšné romány pod jiným jménem. To jméno znělo samozřejmě George Stark.

Jerry Harkavay, který představoval veškerý personál watervillské pobočky Associated Press, byl první, kdo příběh George Starka rozšířil, jakmile ho Tadův agent, Rick Cowley, dal s Tadovým souhlasem Louisi Bookerovi do Publishers Weekly. Harkavay ani Booker neznali celý příběh – Tad neoblomně trval na tom, že se o tom úlisném hajzlíkovi Fredericku Clawsonovi neutrousí ani řádka –, ale příběh byl pořád dost dobrý na to, aby mohl počítat s širším ohlasem, než jaký mohly poskytnout telefonní linky AP nebo časopis pro knižní obchod. O Clawsonovi, jak Tad řekl Liz a Rickovi, ten příběh vůbec nebyl – Clawson byl jenom darebák, který je donutil příběh publikovat.

Během prvního rozhovoru se ho Jerry zeptal, jaký ten George Stark byl. „George nebyl zrovna příjemný chlapík,“ odpověděl Tad. Citát se objevil v záhlaví Jerryho článku a inspiroval Myersovou, aby objednala falešný náhrobek s tímto nápisem. Přízračný svět. Přízračný, přízračný svět.

Zčistajasna Tad znovu vyprskl smíchy.

2

Pod fotografií Tada a Liz na jednom z lepších hřbitovů v Castle Rocku se skvěly dva řádky bílého písma na černém pozadí.

DRAHÝ ZESNULÝ BYL TĚMTO DVĚMA LIDEM NESMÍRNĚ BLÍZKÝ, oznamoval první řádek.

TAK PROČ SE SMĚJÍ? tázal se druhý.

„Protože svět je strašně divné místo,“ odpověděl Tad Beaumont a uchechtl se do dlaně.

Liz Beaumontová nebyla jediná, komu bylo trochu zvláštně z toho nečekaného návalu publicity. Jemu samotnému bylo trochu úzko. Přesto se nedokázal přestat smát. Na pár vteřin ztichl a pak z něho vyletěla nová dávka hýkání, když mu zrak znovu padl na ten nápis – Nebyl to moc příjemný chlapík. Pokoušet se zůstat zticha bylo stejně marné jako snaha ucpat díry v chatrně postavené hliněné přehradě: jakmile jste zastavili jeden čůrek, už jste viděli jinde další.

Tad měl podezření, že na tom bezmocném smíchu není něco v pořádku – byl nějakou formou hysterie. Věděl, že s takovými záchvaty má humor zřídkakdy, pokud vůbec, něco společného. Skutečnou příčinou mohl být úplný opak legrace.

Možná něco, čeho by se měl bát.

Bojíš se hloupého článku v časopise People? Tohle si myslíš? Blbče. Bát se, že se ztrapníš, že se tvoji kolegové z katedry angličtiny budou na ty fotky dívat a myslet si, že ti uletěly poslední včely, které ti v hlavě zbývaly?

Ne. Od kolegů se neměl čeho obávat, dokonce ani od těch, co zůstali na katedře z dob, kdy po zemi kráčeli dinosauři. Konečně dostal definitivu a také měl dost peněz, aby zahájil život – prosím fanfáry! – spisovatele na plný úvazek, pokud by se mu zachtělo (nebyl si jist, jestli chce, byrokratické a správní stránky univerzitního života ho nezajímaly, ale učit bylo prostě fajn). Navíc ho už před lety přestalo příliš zajímat, co si o něm kolegové myslí. Zajímal se, co si myslí jeho přátelé, to ano, a někteří jeho přátelé, Lizini přátelé a společní přátelé byli náhodou i kolegy z práce, ale podle jeho názoru si tito lidé taky budou spíš myslet, že jde prostě o žert.

Pokud bylo čeho se bát, pak to byl…

Nech toho, přikázala mu mysl suchým, přísným tónem, při kterém i ti nejvzpurnější studenti angličtiny bledli a umlkali. Okamžitě nech těch hloupostí.

Nepomohlo to.

Ten hlas možná účinkoval, když ho použil na své studenty, ale nad Tadem moc neměl.

Znovu se podíval na fotografii a tentokrát se jeho zrak neupíral na tváře manželky a sebe sama, drze rozšklebené jako u párku dětí, provádějících nějaké alotrium.

GEORGE STARK

1975–1988

Nebyl to zrovna příjemný chlapík

Tohle ho tísnilo.

Náhrobní kámen. Jméno. Data. A hlavně ten kyselý epitaf, nad kterým zařval smíchem, ale který zároveň z jakéhosi důvodu nebyl v hloubi duše ani trochu k smíchu.

To jméno. Epitaf.

„Je to jedno,“ zamumlal Tad. „Ten hajzl už je po smrti.“ Ale tíseň zůstávala.

Když se Liz vrátila, na loktech přebalená a oblečená dvojčata, Tad se znovu skláněl nad článkem.

„Zavraždil jsem ho?“

Tadeáš Beaumont, kdysi oslavovaný jako nejslibnější americký romanopisec a nositel nominace státní knižní ceny v roce 1972 za Nečekané tanečníky, zamyšleně otázku opakuje. Vypadá trochu zmateně.

„Vražda,“ opakuje tiše, jako by ho to slovo nikdy nenapadlo… i když vražda představovala skoro všechno, nač jeho „temná půle“, jak Beaumont George Starka nazývá, skutečně myslela.

Z široké zavařovací sklenice vedle staromódního psacího stroje Remington 32 vytáhne tužku značky Berolova černá kráska (s níž napsal celého Starka, tvrdí Beaumont) a začne ji lehce okusovat. Podle vzhledu desítky dalších tužek v zavařovačce má okusování tužky ve zvyku.

„Ne,“ řekne nakonec a zastrčí tužku zpátky do sklenice.

„Nezavraždil jsem ho.“ Vzhlédne a usměje se. Beaumontovi je třicet devět, ale když se takhle upřímně usměje, mohli byste ho považovat za některého z vysokoškoláků, které učí.

„George zemřel z přirozených příčin.“

Beaumont říká, že George Stark byl manželčin nápad. Elizabeth Stephens Beaumontová, chladná a líbezná blondýnka, odmítá vzít na sebe celou zodpovědnost. „Já jsem jenom navrhla,“ říká, „aby napsal román pod jiným jménem a viděl, co se stane. Tad prodělával vážný spisovatelský blok a potřeboval trochu odpich. A opravdu,“ zasměje se, „George Stark tu byl celou dobu. Viděla jsem jeho stopy v některých nedokončených věcech, které Tad občas psal. Prostě ho jenom vytáhl ze skříně.“

Podle mnoha současníků ale byly Beaumontovy problémy hlubší než pouhý spisovatelský blok. Nejméně dva známí spisovatelé (kteří nechtěli být přímo citováni) říkají, že si během onoho rozhodujícího období mezi první a druhou knihou dělali starosti o Beaumontovu příčetnost. Jeden říká, že podle něj se Beaumont po uveřejnění Nečekaných tanečníků, kteří vynesli víc pochvalných kritik než honorářů, možná pokusil o sebevraždu.

Na otázku, jestli někdy o sebevraždě uvažoval, Beaumont jen zavrtí hlavou a říká: „To je hloupost. Skutečný problém nebyl v přijímání popularity, byl to spisovatelský blok. A mrtví spisovatelé ho mají navždycky.“

Mezitím Liz Beaumontová neustále „lobbovala“ – Beaumontův výraz – ve prospěch používání pseudonymu. „Říkala, že si můžu pro jednou povolit uzdu, když budu chtít. Napsat jakoukoli koninu podle vlastní chuti, aniž mi bude The New York Times Book Review celou dobu koukat přes rameno. Říkala, že můžu napsat western, tajuplný příběh, science fiction. Nebo můžu napsat detektivku.“ Tad Beaumont se usměje.

„Myslím, že to poslední řekla schválně. Věděla, že jsem si pohrával s myšlenkou napsat detektivní román, ale vypadalo to, že se do toho nikdy nepustím.

Myšlenka na pseudonym měla pro mě zvláštní přitažlivost. Pseudonym mi připadal jaksi svobodný – jako tajný úkryt, jestli mi rozumíte. Ale bylo v tom ještě něco jiného. Něco, co se velmi těžko vysvětluje.“

Beaumont natahuje ruku k úhledně ořezaným berolkám v zavařovačce, pak ji stáhne. Pohlédne k prosklené stěně v pracovně, která skýtá výhled na jarně ozeleněné stromy.

„Nápad psát pod pseudonymem, to bylo jako pomyslet na neviditelnost,“ říká nakonec skoro váhavě. „Čím víc jsem si s tou myšlenkou hrál, tím víc jsem cítil, že bych… nu… znovu vymýšlel sebe sama.“

Ruka mu zabloudí a tentokrát se jí podaří jednu tužku ze zavařovačky uzmout, zatímco jeho mysl je zaměstnána jinde.

Tad obrátil stránku a pak pohlédl na dvojčata na vysoké dětské dvojité stoličce. Dvojčata ve složení chlapec-děvče jsou vždycky dvouvaječná. Wendy a William však byli tak stejní, jak jen to šlo, aniž by byli totožní.

William se přes svou láhev na Tada usmál.

Wendy se na něj uculila zase přes svou láhev, ale Wendy si užívala vymoženosti, kterou její bratr neměl – vpředu měla jeden zub, jenž vyrostl naprosto bez bolesti, prostě se vynořil z dásně jako periskop ponorky tiše vyplouvající k hladině oceánu.

Wendy jednou baculatou rukou pustila plastovou láhev. Otevřela ji, ukázala čistou růžovou dlaň. Zavřela ji. Otevřela. Wendyin pozdrav.

Aniž se na ni William podíval, také pustil jednou rukou láhev, otevřel dlaň, zavřel, otevřel. Williamův pozdrav.

Tad vážně zvedl jednu ruku ze stolu, otevřel dlaň, zavřel, otevřel. Dvojčata se nad láhvemi usmívala.

Znovu se podíval do časopisu. No jo, People, pomyslel si – kde bychom bez tebe byli, co bychom dělali? Lidičky, tohle je doba amerických hvězd.

Autor samozřejmě vytáhl veškeré špinavé prádlo, které se vytáhnout dalo – hlavně čtyřletou zlou pauzu poté, co Nečekaní tanečníci nezískali státní knižní cenu –, ale to se dalo čekat, a Tad se přistihl, že mu ta indiskrétnost nijak nevadí. Za prvé to prádlo nebylo zase tak špinavé a za druhé mu vždycky připadalo lehčí žít s pravdou než se lží. Aspoň dlouhodobě.

Což samozřejmě nastolilo otázku, jestli časopis People a to „dlouhodobě“ mají vůbec něco společného.

„Ach jo. Teď už je stejně pozdě.“

Autor článku se jmenoval Mike – tolik si pamatoval, ale jak se jmenoval dál? Pokud jste nebyli hrabě klevetící o královské rodině nebo filmová hvězda drbající jiné filmové hvězdy, pak jméno autora článku pro People přišlo až na konec. Tad musel přelistovat čtyři stránky (dvě z nich zaplnily celostránkové reklamy), než jméno našel. Mike Donaldson.

Tad seděl s Mikem pozdě do noci, sypali ty žvásty rovnou naostro, a když se ho Tad zeptal, jestli se někdo bude doopravdy zajímat o to, že napsal pár knížek pod jiným jménem, Donaldson řekl věc, které se Tad hlučně rozchechtal. „Průzkumy ukazují, že většina čtenářů People má nesmírně úzké nosy. Tím pádem se v nich těžko můžou rýpat, takže se rýpají v nose co možná největšího počtu jiných lidí. Budou chtít vědět o vašem příteli Georgeovi všechno.“

„Není to žádný můj přítel,“ odpověděl Tad a pořád se smál.

Teď se zeptal Liz, která odešla ke sporáku: „Už jsi hotová, děvče? Potřebuješ pomoct?“

„To je dobré. Jenom vařím trochu kaše pro malé. Ty ještě nemáš dost?“

„Ještě ne,“ řekl Tad nestydatě a vrátil se k článku.

„Nejtěžší bylo s tím jménem doopravdy vyrukovat,“ pokračuje Beaumont a zlehka okusuje tužku. „Ale bylo to důležité. Věděl jsem, že to bude fungovat. Věděl jsem, že to může prolomit blok, se kterým jsem zápasil… kdybych měl nějakou totožnost. Vhodnou totožnost, která je oddělená od mé.“

Jak si vybral George Starka?

„Nu, existuje spisovatel detektivek Donald E. Westlake,“ vysvětluje Beaumont. „A pod svým pravým jménem Westlake píše zábavné společenské komedie o americkém životě a amerických moresech, zahalené do roušky detektivního románu.

Ale od začátku šedesátých do poloviny sedmdesátých let napsal řádku románů pod jménem Richard Stark a ty knihy jsou velmi odlišné. Pojednávají o muži jménem Parker, který je profesionální zloděj. Nemá žádnou minulost, žádnou budoucnost a v nejlepších knihách ho nezajímá nic jiného než loupení.

Z důvodů, na které byste se musel zeptal Westlakea, nakonec knihy o Parkerovi přestal psát, ale já jsem nikdy nezapomněl, co Westlake řekl, když se jeho pseudonym prozradil. Řekl, že sám píše knihy za slunných dní, a Stark že přebírá vládu za deštivých dní.

Líbilo se mi to, protože moje deštivé dny nastaly mezi rokem 1973 a začátkem roku 1975.

V nejlepších knihách se Parker podobá spíš zabijáckému robotovi než člověku. Převládajícím tématem je v nich oloupený lupič. A Parker se zlými hochy – myslím těmi druhými zlými hochy – jednal přesně jako robot, který byl naprogramován na jeden jediný cíl. ‚Chci své peníze,‘ říká a to je vlastně všechno, co říká. ‚Chci své peníze, chci své peníze.‘ Připomíná vám to někoho?“

Reportér přikyvuje. Beaumont popisuje Alexise Machinea, hlavní postavu prvního a posledního románu George Starka.

„Kdyby Machineův způsob skončil tak, jak začal, navždycky bych ho zastrčil do šuplíku,“ říká Beaumont.

„Kdybych ho uveřejnil, dopustil bych se plagiátu. Ale asi ve čtvrtině si našel vlastní rytmus a všechno zapadalo na své místo.“

Reportér se ptá, jestli tím Beaumont říká, že poté, co strávil nějakou dobu prací na knize, se George Stark probudil a začal mluvit.

„Ano,“ říká Beaumont. „To je dost výstižné.“

Tad vzhlédl a proti své vůli se maličko znovu zasmál. Dvojčata to uviděla a taky se zazubila nad rozmixovaným hráškem, kterým je Liz krmila. Tad si vzpomněl, že tehdy ve skutečnosti řekl: „Kriste pane, to je melodramatické! Ve vašem podání to zní jako z Frankensteina, když do nejvyššího hradního cimbuří konečně uhodí blesk a příšera se probere k životu!“

„Takhle je nikdy nenakrmím, když toho nenecháš,“ poznamenala Liz. Měla na špičce nosu malinkou tečku mixovaného hrášku a Tad pocítil absurdní chuť ji slíbat.

„Nenechám čeho?“

„Když se culíš, oni se taky culí. Rozesmáté děcko se nedá krmit, Tade.“

„Promiň,“ omluvil se pokorně a mrkl na dvojčata. Jejich totožné zeleně zarámované úsměvy se na okamžik rozšířily.

Potom Tad sklopil oči a četl dál.

„Začal jsem psát Machineův způsob v noci v roce 1975, když jsem vymyslel jméno, ale byla tu ještě jiná věc. Když jsem byl připravený začít, založil jsem si papír do psacího stroje… a pak jsem papír zase vyroloval. Psal jsem na stroji všechny své knihy, ale George Stark zřejmě psacím strojům nehověl.“

Znovu krátký záblesk úsměvu.

„Možná proto, že v žádném z těch zamřížovaných hotelů, kde pobýval, nedávali lekce v psaní na stroji.“ Beaumont naráží na „životopis ze záložky“ George Starka, kde stojí, že autorovi je třicet devět let a seděl ve třech různých věznicích za žhářství, útok vražednou zbraní a pokus o vraždu. Tento životopis je však jen součástí celého příběhu, protože Beaumont se vytasí s autorovou kartou od Darwin Press, ve které je podána historie jeho alter ega s podrobnostmi, jež si umí vycucat z prstu jenom dobrý spisovatel. Je zde všechno, od narození v Manchesteru v New Hampshiru až po poslední bydliště v Oxfordu v Mississippi, kromě pohřbu George Starka, ke kterému došlo před šesti týdny na hřbitově Domovina v Castle Rocku, stát Maine.

„V jednom šuplíku svého stolu jsem našel starý zápisník a pak jsem používal tohle.“ Ukazuje na zavařovačku plnou tužek a vypadá poněkud překvapeně, když zjistí, že jednu drží v ruce jakožto ukazovátko. „Začal jsem psát: pak už jsem jenom věděl, že mi Liz říká, že je půlnoc, a ptá se, jestli vůbec půjdu spát.“

Liz Beaumontová si tu noc pamatuje také. „Probudila jsem se ve tři čtvrti na dvanáct a viděla jsem, že neleží, takže jsem si pomyslela ‚No, určitě píše‘. Ale neslyšela jsem psací stroj, a tak jsem se trochu polekala.“

Její výraz naznačuje, že se polekala možná víc než trochu.

„Když jsem sešla dolů a uviděla, jak drápe do notesu, málem mě to porazilo.“ Zasměje se. „Nosem se skoro dotýkal papíru.“

Tazatel se ptá, jestli se jí ulevilo.

Liz Beaumontová odpovídá tichým, odměřeným tónem:

„Velmi se mi ulevilo.“

„Zalistoval jsem notesem zpátky a viděl, že jsem napsal šestnáct stránek bez jediného škrtu,“ říká Beaumont, „a proměnil jsem tři čtvrtiny zbrusu nové tužky v hobliny v ořezávátku.“ Podívá se na zavařovačku s výrazem, který může znamenat buď stesk, nebo tajné pobavení. „Myslím, že bych ty tužky měl vyhodit, když je teď George mrtvý. Já je nepoužívám. Zkoušel jsem to. Prostě to nefunguje. Pokud jde o mě, tak já bez psacího stroje nemůžu pracovat. Ruka se mi unaví a zhloupne.

To se Georgeovi nikdy nestalo.“ Vzhlédne a tajuplně mrkne.

„Zlato?“ Pohlédl na manželku, která se soustředila na poslední sousta, jež se snažila vpravit Williamovi do úst. Zdálo se, že chlapec má velkou část večeře na bryndáku.

„Copak?“

„Koukni se sem na moment.“ Poslechla. Tad mrkl.

„Mělo to něco znamenat?“

„Ne, miláčku.“

„Myslela jsem si to.“

Zbytek příběhu je další ironickou kapitolou v dlouhé historii toho, o čem Tad Beaumont praví: „Úchylní lidé tomu říkají román.“

Machineův způsob vyšel v červnu roku 1976 u nevelkého nakladatelství Darwin Press (Beaumontovo „skutečné“ já publikovalo u Duttona) a stal se toho roku nečekaným úspěchem a nakonec největším bestsellerem na žebříčcích prodejnosti po celé zemi. Natočili podle něj i film, také trhák.

„Dlouho jsem čekal, že někdo objeví, že já jsem George a George jsem já,“ říká Beaumont. „Autorská práva byla registrována na jméno George Stark, ale můj agent to věděl, i jeho manželka – teď bývalá manželka, ale pořád je jeho obchodní partnerkou –, a samozřejmě to vědělo vedení a také účetní u Darwin Press. Ten to musel vědět, protože George uměl psát romány rukou, ale měl by drobný problém s podepisováním šeků. A samozřejmě to musel vědět daňový úřad. Takže jsme Liz a já strávili asi rok a půl v očekávání, až někdo tu bublinu propíchne. Nestalo se. Myslím, že to bylo prostě štěstí a jenom to dokazuje, že když si myslíte, že někdo určitě začne žvanit, tak všichni drží jazyk za zuby.“

A drželi je za zuby dalších deset let, zatímco tajuplný pan Stark, daleko plodnější spisovatel než jeho druhá půle, vydal další tři romány. U žádného z nich se neopakoval oslnivý úspěch Machineova způsobu, ale všechny se výrazně prosadily v žebříčku bestsellerů.

Po dlouhé, zamyšlené odmlce začne Beaumont mluvit o důvodech, proč se nakonec rozhodl celou výhodnou šarádu zrušit. „Nesmíte zapomenout, že George Stark byl přece jenom papírový člověk. Užíval jsem si jeho společnosti dlouhou dobu… a sakra, ten chlap vydělával peníze. Říkal jsem jim peníze ‚polibte mi‘. Pouhé vědomí, že bych mohl přestat učit, kdybych chtěl, a dál splácet hypotéku, na mě mělo ohromně osvobozující účinek.

Ale chtěl jsem znovu psát své vlastní knihy a Starkovi už docházel dech. Takhle prosté to bylo. Já to věděl, Liz to věděla, můj agent to věděl… Myslím, že to věděl dokonce i Georgeův redaktor v Darwin Press. Ale kdybych to tajemství zachovával dál, pokušení napsat další román George Starka by mě nakonec přemohlo. Můžu podlehnout vábivému volání peněz jako každý jiný. Zdálo se, že řešením bude proklát mu srdce kůlem jednou provždy.

Jinými slovy uveřejnit to. Což jsem udělal. Dělám to vlastně právě teď.“

Tad s mírným úsměvem zvedl hlavu. Jeho úžas nad aranžovanými fotografiemi v People mu okamžitě připadal trochu pokrytecký, pozérský. Protože fotografové z časopisu nebyli jediní, kdo občas aranžují skutečnost, aby získali pohled, jaký čtenáři chtějí a očekávají. Předpokládal, že to dělá většina lidí, o kterých se v článcích píše, a to ve větší či menší míře. Ale měl pocit, že v aranžování byl možná o něco lepší než někteří, koneckonců byl přece spisovatel… a spisovatel je prostě chlapík, který je za lži placený. Čím větší lži, tím vyšší honoráře.

Starkovi docházel dech. Takhle prosté to bylo.

Jak přímé.

Jak odzbrojující. A totální kec.

„Miláčku?“

„Hmmmm?“

Liz se snažila utřít Wendy pusu. Wendy tím nápadem nebyla nadšená. Neustále vrtěla hlavičkou a nedůstojně žvatlala a Liz ji neustále pronásledovala žínkou. Tad si pomyslel, že ji manželka nakonec dostihne, i když ho napadlo, že existuje možnost, že se dřív unaví. Zdálo se, že Wendy to také považuje za možné.

„Udělali jsme chybu, když jsme lhali o Clawsonově úloze v tom všem?“

„Nelhali jsme, Tade. Prostě jsme z toho vynechali jeho jméno.“

„A on byl hajzl, že?“

„Ne, zlato.“

„Nebyl?“

„Nebyl,“ řekla Liz klidně. Pustila se teď do očisty Williamova obličeje. „Byl to hnusný prťavý plazoid.“

Tad vyprskl. „Plazoid?“

„Správně. Plazoid.“

„Myslím, že takový výraz slyším vůbec poprvé.“

„Minulý týden jsem ho viděla na videokazetě, když jsem byla v půjčovně na rohu a hledala něco pro nás. Horor nazvaný Plazoidi. A mě hned napadlo: ‚Nádhera. Někdo natočil film o Fredericku Clawsonovi a jeho rodině. Musím to říct Tadovi.‘ Ale vzpomněla jsem si až teď.“

„Takže jsi v tomhle směru v klidu?“

„V naprostém klidu.“ Ukázala rukou s žínkou nejdřív na Tada a potom na otevřený časopis na stole. „Tade, dostal jsi z toho svou libru masa. People dostal zase svou libru masa. A Frederick Clawson dostal hovno… což je přesně to, co si zasloužil.“

„Díky.“

Pokrčila rameny.

„Není zač. Někdy příliš krvácíš, Tade.“

„Vadí to něčemu?“

„Ano – všemu to vadí… Williame, no tak! Tade, mohl bys mi trochu pomoct…“

Tad zavřel časopis a odnesl Willa do ložnice dvojčat za Liz, která nesla Wendy. Baculaté mimino bylo teplé a příjemné těžké, pažemi se volně drželo Tada kolem krku a všechno s obvyklým zájmem komentovalo. Liz položila Wendy na přebalovací stůl, Tad položil Willa na druhý stůl. Vyměnili mokré pleny za suché. Liz se pohybovala trochu hbitěji než Tad.

„Tak,“ řekl Tad, „byli jsme v časopise People, a tím to končí. Správně?“

„Ano,“ usmála se.

Cosi na tom úsměvu Tadovi tak docela nesedělo, ale vzpomněl si na svůj vlastní přízračný záchvat smíchu a rozhodl se nechat to být. Někdy si prostě nebyl věcmi tak docela jist – byla to jakási duševní obdoba jeho tělesné neohrabanosti – a potom Liz hodně otravoval. Jenom málokdy mu kvůli tomu odsekla, ale občas si všiml, že se jí do očí vkrádá únava, když mlel pořád dokola moc dlouho. Co že to říkala? Někdy příliš krvácíš, Tade.

Zašpendlil Willovy plíny, držel při tom předloktí na břiše neposedného, ale veselého mimina, aby se nemohlo skulit ze stolu a zabít se, k čemuž byl maličký očividně odhodlaný.

„Bugguirah!“ křičel Will.

„Jo,“ souhlasil Tad.

„Dyvvvit!“ ječela Wendy.

Tad přikývl. „To taky dává smysl.“

„Je dobré, že je po smrti,“ prohlásila Liz najednou.

Tad vzhlédl. Chvilku uvažoval, pak přikývl. Nebylo nutné upřesňovat, koho má na mysli, oba to věděli. „Jo.“

„Neměla jsem ho moc ráda.“

To teda říkáš o svém manželovi pěkné věci, odpověděl skoro, ale neudělal to. Nebylo to nic divného, protože nemluvila o něm. Spisovatelský styl George Starka nebyl jediným zásadním rozdílem mezi nimi dvěma.

„Ani já ne,“ řekl. „Co je k večeři?“

Dvě

DOMÁCNOST SE ROZPADÁ

1

Té noci Tada postihla noční můra. Probudil se z ní skoro plačky a roztřesený jako štěně vystrašené bouřkou. Byl v tom snu s Georgem Starkem, jenomže George byl realitní agent a ne spisovatel, a pořád se držel Tadovi těsně za zády, takže byl pouhým hlasem a stínem.

2

V autorské kartě u Darwin Press – kterou Tad napsal těsně před začátkem práce na Oxfordském blues, druhém díle George Starka – stálo, že Stark jezdí s „dodávkou GM ročník 1967, která drží pohromadě jen díky modlitbám a podkladovému nátěru“. V tom snu však jeli v černočerném toronadu a Tad věděl, že s tou dodávkou šlápl vedle. Tohle bylo auto, s jakým jezdil Stark. Raketový pohřebák.

Toronado mělo zdvižený zadek a vůbec nevypadalo jako auto realitního agenta. Vypadalo spíš jako auto, ve kterém by mohl jezdit třetiřadý mafián. Tad se po autu ohlédl, když šli k domu, který mu Stark z nějakého důvodu ukazoval. Myslel si, že Starka uvidí, a srdce se mu sevřelo strachem a úzkostí. Ale Stark už mu stál za druhým ramenem (i když Tad netušil, jak se tam mohl dostat tak rychle a nehlučně) a Tad viděl jenom auto, svítící na slunci jako ocelová tarantule. Na vysoko zdviženém zadním nárazníku mělo nálepku. HAJZL PAR EXCELLENCE, stálo na ní. Slova měla po levé i pravé straně lebku a zkřížené hnáty.

Dům, kam ho Stark zavezl, byl jeho dům – nikoli ten v Ludlowu nedaleko od univerzity, kde pobývali přes zimu, ale letovisko v Castle Rocku. Za domem se rozvírala severní zátoka Castleského jezera a Tad slyšel slabé šplouchání vln, narážejících na břeh. Na trávníku za příjezdovou cestou byla zapíchnutá cedule NA PRODEJ.

Pěkný dům, že? skoro mu šeptal Stark za ramenem. Hlas měl hrubý, ale mazlivý jako kočičí jazyk.

„To je můj dům,“ odpověděl Tad.

„To jsi vedle jak ta jedle. Majitel toho domu je mrtvej. Zabil manželku a děti a pak sebe. Zmáčkl spoušť. Bum prásk, a sbohem. Měl k tomu sklony. Člověk si toho u něj všiml, ani se nemusel namáhat. Dalo by se říct, že to bylo nabíledni.“

To má být vtip? chtěl se zeptat – připadalo mu velmi důležité, aby Starkovi ukázal, že se ho nebojí. Důvod, proč je to důležité, tkvěl v tom, že byl k smrti vyděšený. Ale než ze sebe dokázal něco vypravit, velká ruka, která na dlani jakoby neměla čáry (ale to bylo těžké určit, protože pokrčené prsty vrhaly na dlaň pokřivený stín), se mu natáhla přes rameno a zacinkala mu před obličejem svazkem klíčů.

Ne – nezacinkala.

Kdyby to tak bylo, možná by dokázal promluvit, možná by ty klíče i odstrčil, aby ukázal, jak málo se bojí toho strašidelného muže, který se neustále držel těsně za ním. Ale ruka mu ty klíče strkala přímo do obličeje. Tad je musel popadnout, aby mu nevrazily do nosu.

Zastrčil jeden klíč do předních dveří; hladkou dubovou plochu narušoval jenom knoflík a mosazné klepadlo v podobě malého ptáka. Klíč se hladce otočil a to bylo divné, protože to vůbec nebyl domovní klíč, ale dlouhá ocelová tyčinka s literou z psacího stroje na konci. Všechny ostatní klíče na kroužku vypadaly jako paklíče, jaké nosí lupiči.

Sevřel knoflík a otočil jím. Když to udělal, železem vyztužené dřevo dveří se zachvělo a povolilo s řadou hlasitých ran, jako když se odpalují rachejtle. Čerstvými prasklinami mezi prkny prosvitlo světlo. Vylétl obláček prachu. Ozvalo se křehké prasknutí, ozdobné tepané železo ze dveří upadlo a zadunělo o práh u Tadových nohou.

Vešel dovnitř.

Nechtěl jít dál, chtěl zůstat na zápraží a hádat se se Starkem. Nejen to! Vzbouřit se proti němu, zeptat se, proč ve jménu Božím tohle dělá, protože vejít do domu bylo ještě děsivější než sám Stark. Ale byl to sen, zlý sen a připadalo mu, že podstatou zlých snů je nemožnost ovlivnit události. Bylo to jako vézt se na vozíku horské dráhy, který se může každou chvíli propadnout v prudkém klesání a napálit s vámi do cihlové zdi, kde se rozmáznete jako moucha pod plácačkou.

Povědomá chodba působila cize, skoro nepřátelsky, ale to způsobila jen nepřítomnost vybledlého tureckého běhounu, o kterém Liz neustále prohlašovala, že ho vyhodí… a i když to ve snu vypadalo jako maličkost, později se k tomu neustále vracel, možná proto, že to bylo autenticky děsivé – děsivé i mimo kontext snu. Jak mohl být život jistý, když zmizení takové maličkosti, jako je běhoun na chodbě, mohlo způsobit tak silné pocity vykořenění, dezorientace, smutku a strachu?

Nelíbila se mu ozvěna vlastních kroků na podlaze z tvrdého dřeva, a nejen proto, že mu kvůli ní dům připadal jako zlosyn číhající za zády – ale i proto, že byl neobydlený, plný tiché bolesti z prázdnoty. Nelíbil se mu ten zvuk, protože zvuk jeho kroků mu zněl ztraceně a děsivě nešťastně.

Chtěl se otočit a odejít, ale nemohl to udělat. Protože za ním stál Stark a Tad nějak věděl, že Stark najednou drží v ruce břitvu Alexise Machinea, tu s perleťovou rukojetí, kterou vzala jeho milenka na konci Machineova způsobu a zřídila tomu darebákovi obličej k nepoznání.

Kdyby se otočil, George Stark by zapracoval na obličeji i jemu. V domě sice nebyli lidé, ale kromě koberců (lososově růžový koberec od zdi ke zdi v obývacím pokoji taky zmizel) tu zůstal všechen nábytek. Na malém konferenčním stolku na konci chodby stála váza s květinami, mohli jste kolem ní jít buď přímo do obývacího pokoje s vysokým stropem a prosklenou stěnou směřující k jezeru, nebo zabočit vpravo do kuchyně. Tad se vázy dotkl a ona se rozletěla na střepy a mračno kysele páchnoucího keramického prachu. Zahnívající voda vytekla a šest zahradních růží, které v ní předtím kvetly, uschlo a zhnědlo, než dopadlo do kaluže páchnoucí vody na stolku. Dotkl se stolku. Dřevo suše, vyprahle zapraskalo a stolek se rozštípl vedví, a spíš se ladně snášel, než padal ve dvou oddělených kusech na holou dřevěnou podlahu.

Co jsi to udělal s mým domem? zakřičel na muže za sebou… ale neotočil se. Nemusel se otáčet, aby se přesvědčil o přítomnosti břitvy, kterou Machine odřízl nos svým „obchodním konkurentům“ a pak ji na něj vzala Nonie Griffithsová a nadělala mu z tváří červené a bílé třásně s jedním okem vylouplým z důlku.

Nic, řekl Stark, a Tad ho nemusel vidět, aby se přesvědčil, že se usmívá, jak postřehl z jeho hlasu. Děláš to sám, kamaráde.

Pak se ocitli v kuchyni.

Tad se dotkl sporáku a ten se také rozštípl na dvě části, s tupým zvukem, jako když zazvoní veliký zvon obalený blátem. Topné spirály vyskočily šikmo vzhůru, vypadaly jako legrační spirálové klobouky pošoupnuté větrem. Z tmavé díry uprostřed sporáku se vyřinul zkažený puch, a když Tad nakoukl dovnitř, uviděl krocana. Hnil a vypadal odporně. Z dutiny mrtvého ptáka vyvěrala černá tekutina plná nechutných chuchvalců masa.

Tak tomu se tady dole říká nechutná nádivka, poznamenal za ním Stark.

Jak to myslíš? zeptal se Tad. Kde to ‚dole‘ je?

Konečná, řekl Stark klidně. Tady končí všechny vlaky, Tade. Dodal ještě cosi, ale Tadovi to uniklo. Na podlaze ležela Lizina kabelka a Tad o ni zakopl. Když se chytil kuchyňského stolu, aby neupadl, stůl se rozletěl na třísky a piliny, které se sesypaly na linoleum. Do rohu odletěl s drobným kovovým zacinkáním blýskavý hřebík. Okamžitě toho nech! vykřikl Tad. Chci se probudit! Nesnáším, když rozbíjím věci!

Ty jsi byl vždycky nemotora, kamaráde, poznamenal Stark. Říkal to, jako by Tad měl spoustu sourozenců a všichni se pohybovali půvabně jako gazely.

Nemusím být takový, bránil se Tad úzkostným hlasem, který se tetelil na hranici kňučení. Nemusím být nemotorný. Nemusím rozbíjet věci. Když si dám pozor, všechno je v pořádku.

Ano – věčná škoda, že sis přestal dávat pozor, poznamenal Stark stále tím příjemným tónem, jako by mu sděloval: Jenom říkám, jak to je.

A ocitli se v zadní chodbě.

Tady byla Liz, seděla s roztaženýma nohama v rohu u dveří do kůlny, jeden pantofel nazutý, druhý zutý. Měla na sobě nylonové punčochy a Tad viděl, že na jedné se jí pustilo očko. Hlavu měla skloněnou, trochu hrubé, medově zlaté vlasy jí zakrývaly obličej. Nechtěl vidět její obličej. Stejně jako nepotřeboval vidět břitvu nebo Starkův jedovatý úsměv, nemusel vidět Lizinu tvář, aby věděl, že nespí nebo neomdlela, ale že je mrtvá.

Rozsviť si, uvidíš líp, pobídl ho Stark stejným usměvavým tónem, jako by říkal: Prostě jsem se stavil na pokec za kámošem. Nad Tadovým ramenem se vysunula ruka a ukazovala na světla, která tam namontoval sám Tad. Byla samozřejmě elektrická, ale vypadala docela stylově: dvě lampy s cylindrem posazené na dřevěném vřetenu a ovládané zatmívacím vypínačem.

Nechci vidět!

Snažil se mluvit tvrdě a sebejistě, ale začínalo ho to přemáhat. Slyšel, že se mu do hlasu vkrádá zadrhávání a neklid, který znamená, že za chvíli začne blekotat.

A stejně se zdálo, že na tom, co říká, nezáleží, protože vztáhl ruku ke kruhovému reostatu na zdi. Když se ho dotkl, mezi prsty mu vytryskl modrý bezbolestný elektrický zášleh, tak hutný, že mu připadal spíš jako želé než světlo. Slonovinově zbarvený kruhový knoflík reostatu zčernal, vyletěl ze zdi a prosyčel pokojem jako miniaturní létající talíř. Rozbil okénko na druhé straně a zmizel venku v denním světle, které mezitím získalo přízračný zelený odstín zkorodované mědi.

Elektrické lampy s cylindry se rozzářily nadpřirozeným jasem a vřeteno se začalo otáčet a navíjelo řetěz, na kterém visely kabely, a lampy rozhazovaly po pokoji stíny v šíleném kolovém tanci. Nejdřív se roztříštil jeden a pak druhý cylindr a Tada zasypaly střepy.

Bez přemýšlení skočil a popadl bezvládnou manželku, chtěl ji dostat pryč dřív, než řetěz praskne a na ni dopadne těžké dřevěné vřeteno. To nutkání bylo tak silné, že přehlušilo všechno včetně jistoty, že na tom nezáleží, že je stejně mrtvá, Stark by klidně mohl vyškubnout ze země Empire State Building a hodit ji na ni, stejně by se nic nezměnilo. Aspoň pro ni ne. Už ne.

Když ji bral v podpaždí a spojil ruce na jejích lopatkách, tělo se jí svezlo dopředu a hlava se zvrátila. Kůže na obličeji jí praskala jako povrch vázy z doby dynastie Ming. Skelné oči najednou pukly. Do tváře mu šplíchla ohavná zelená kaše, nechutně teplá. Pootevřela se jí ústa a zuby jí vyletěly ven jako bílé krupobití. Cítil, jak ho do tváří a čela klovou jako hladké tvrdé zobáky. Mezi zuboženými dásněmi vytryskla napůl sražená krev. Z úst jí vylezl jazyk a upadl, svezl se jí do klína sukně jako krvavý hadí chuchvalec.

Tad začal řvát – díky Bohu jen ve snu a ne ve skutečnosti, jinak by Liz hrozně vyděsil.

Ještě jsem s tebou neskončil, frajere, tiše za ním pronesl George Stark. Jeho hlas už nebyl usměvavý. Jeho hlas byl studený jako Castleské jezero v listopadu. Zapamatuj si to. Nechtěj mě nasrat, protože jestli mě nasereš…

3

Tad se trhnutím probudil, tvář měl mokrou, polštář, který si křečovitě tiskl k obličeji, byl taky mokrý. Vlhkost mohl způsobit pot, nebo to mohly být slzy.

„… nasereš toho nejlepšího,“ dokončil do polštáře a pak jenom ležel s koleny přitaženými k hrudi a křečovitě se třásl.

„Tade?“ zamumlala Liz tlumeně odněkud z hlubin vlastních snů.

„Dvojčata jsou v pořádku?“

„V pořádku,“ vypravil ze sebe. „Já… nic. Klidně spi.“

„Jo, všechno je…“ Řekla ještě cosi, ale znělo to nesrozumitelně, stejně jako to, co říkal Stark poté, když Tadovi oznámil, že dům v Castle Rocku je konečná… místo, kde končí všechny vlaky.

Tad ležel ve svém propoceném důlku na prostěradle a pomalu pouštěl polštář. Otíral si obličej holou paží a čekal, až z něj sen vyprchá, čekal, až se přestane třást. Stalo se to, ale podivně pomalu. Aspoň že neprobudil Liz.

Bezmyšlenkovitě zíral do tmy, nepokoušel se tomu snu porozumět, jenom chtěl, aby se vytratil, a po nekonečně dlouhé době se ve vedlejším pokoji probudila Wendy a začala pláčem žádat o přebalení. William se samozřejmě probudil za okamžik po ní, rozhodnutý, že i on potřebuje přebalit (i když jakmile ho Tad rozbalil, zjistil, že je docela suchý).

Liz se okamžitě probudila a poslepu šla do dětského pokoje. Tad šel s ní, o poznání probuzenější a pro jednou vděčný, že dvojčata potřebují přebalit uprostřed noci. Aspoň dnešní noci. Přebalil Williama, zatímco Liz přebalovala Wendy, ani jeden z nich moc nemluvil, a když se vrátili do postele, Tad se vděčně přistihl, že znovu upadá do spánku. Předtím ho napadlo, že má pro tuto noc po spaní. A když ho probudil pohled na Lizin překotný rozklad, který mu utkvěl před očima jako živý, myslel si, že nebude spát už vůbec nikdy.

Ráno to bude pryč, jako každý sen.

Tak zněla jeho poslední bdělá myšlenka oné noci, ale když se ráno probudil, pamatoval si sen do všech podrobností (i když ztracená a osamělá ozvěna jeho kroků v holé chodbě bylo to jediné, co si podrželo původní emocionální zabarvení) a nevybledl, jak to sny obvykle dělají, i když dny míjely.

Tento sen patřil k těm vzácným, které zůstávaly s ním, živé jako vzpomínka. Klíč, jenž byl ve skutečnosti literou z psacího stroje, dlaň bez čar a suchý, skoro nevzrušený hlas George Starka, který mu za ramenem říká, že s ním ještě neskončil a že když nasíráš tohoto hajzla par excellence, nasíráš toho nejlepšího.

Tři

HŘBITOVNÍ BLUES

1

Hlavou tříčlenné party, která měla na starosti údržbu veřejné zeleně v Castle Rocku, byl Steven Holt, takže mu samozřejmě všichni říkali Hrobník. Je to obecná přezdívka tisíců správců veřejné zeleně v tisícovkách malých novoanglických městeček.

Jako většina z nich měl i Holt na starosti docela velkou hromadu práce, aspoň ve srovnání s velikostí své party. Město mělo dvě malá ligová hřiště, která potřebovala ošetřovat, jedno poblíž železničního nadjezdu mezi Castle Rockem a Harlowem a druhé v Castle View, pak tu byla městská zeleň, která se musela na jaře dosévat, v létě sekat a na podzim se z ní muselo důkladně vyhrabat spadané listí (nemluvě o stromech, které potřebovaly prořezávat a někdy porazit, a o udržování vlajkového stožáru a laviček kolem něj), byly tu městské parky, jeden na Castleském potoce poblíž staré pily, druhý u Castleských vodopádů, kde se od nepaměti počínaly nespočetné děti z lásky.

Mohl se starat o tohle všechno a zůstat obyčejným starým Stevem Holtem až do konce svých dní. Ale Castle Rock měl také tři hřbitovy a jeho parta je měla také všechny na starosti. Ukládání zákazníků do země byla jen malá část úkolů, které vyžadovala údržba hřbitova. Bylo potřeba vysazovat květiny, hrabat, pokládat drn na čerstvé hroby. Dohlíželi na odklízení odpadků. Museli vyházet staré květiny a vybledlé stuhy, když bylo po svátcích – po Dni obětí války zůstávala největší hromada harampádí, ale Čtvrtý červenec, Den matek a Den otců jim dával taky hodně zabrat. Bylo také potřeba umýt neuctivé nápisy, které občas děti načmáraly na náhrobky.

Nic z toho městečku samozřejmě nevadilo. Ale právě ukládání zákazníků do hrobu vysloužilo chlapíkům, jako je Holt, onu přezdívku. Matka ho pokřtila jménem Steve, ale on byl Hrobník Holt, byl Hrobníkem Holtem od roku 1964, kdy tu práci přijal, a zůstane Hrobníkem Holtem až do konce svých dní, i kdyby si našel jinou práci – což v jedenašedesáti letech nebylo pravděpodobné.

Ve středu v sedm hodin ráno, první červnovou středu, za pěkného, jasného, téměř letního dne, zajel Hrobník se svou dodávkou na hřbitov Domovina a vystoupil, aby otevřel železnou bránu. Byl na ní zámek, ale ten se používal jenom dvakrát do roka – když se na střední škole pořádal maturitní večírek a o Halloweenu. Jakmile bránu otevřel, pomalu vjel na hlavní cestičku.

Dnešní dopoledne bylo přísně průzkumné. Měl vedle sebe blok, do kterého si bude zapisovat, které úseky hřbitova budou potřebovat upravit, než bude Den otců. Až skončí s Domovinou, zajede přes město na hřbitov Milosrdenství a potom na hřbitov Hraniční u křižovatky Hraniční ulice s Městskou silnicí číslo tři. Odpoledne pak se svou partou začnou pracovat tam, kde to bude nutné. Nemělo by to být moc náročné. Těžkou práci zvládli koncem dubna, který byl pro Hrobníka dobou jarního úklidu.

Během oněch čtrnácti dní ještě s Davem Phillipsem a Dekem Bradfordem, který byl vedoucím městského odboru pro veřejné práce, pracovali jako každé jaro deset hodin denně, čistili zanesené trativody, zpevňovali trávníky, které jarní voda strhla, narovnávali náhrobky a pomníky, jež pracující zem naklonila. Na jaře měli tisíce úkolů, drobných i velkých, a Hrobník chodíval domů tak utahaný, že sotva dokázal udržet oči otevřené na tak dlouho, aby si ukuchtil něco malého k večeři a dal si pivo, než se skácel do postele. Jarní úklid vždycky končil stejného dne: dne, kdy ho záda už bolela tolik, že málem přicházel o rozum.

Červnové dodělávky nebyly zdaleka tak zlé, ale byly důležité. Koncem června začnou přijíždět po svých obvyklých trasách lidé na dovolenou a s nimi přijedou bývalí místní obyvatelé (a jejich děti), kteří se odstěhovali do teplejších nebo bohatších částí země, ale ponechávali si ve městě nemovitost. Tohle byli lidé, které Hrobník považoval za opravdové osiny v zadku, s takovými byl hned oheň na střeše, když zjistili, že mlýnskému kolu chybí jedna lopatka nebo že náhrobek strýce Reginalda se skácel rovnou na lícovou stranu.

Nu, však přijde zima, pomyslel si. Tím se utěšoval za všech ročních období, i v počínajícím létě, kdy mu zima připadala vzdálená jako sen.

Domovina byla největší a nejhezčí městský hřbitov. Hlavní cestička byla široká skoro jako normální silnice a křižovaly ji čtyři užší cestičky, vlastně vyježděné koleje, mezi kterými rostla úhledně posekaná tráva. Hrobník jel po hlavní cestičce Domovinou, projel první a druhou křižovatku, dojížděl ke třetí… a dupl na brzdy.

„A mordsetsakra!“ zahučel, zhasl motor dodávky a vystoupil. Přešel asi patnáct metrů po cestičce k zubaté jámě v trávě napravo od boční cestičky. Kolem jámy ležely hnědé hroudy a hromady hlíny jako po výbuchu granátu.

„Zatracený děcka!“

Stál u jámy, velké mozolnaté ruce založené na bocích vybledlých zelených montérek. To byl ale binec. Už nejednou se stalo, že musel se svými spolupracovníky uklízet po bandě kluků, kteří se buď vyhecovali, nebo opili natolik, že se pouštěli do půlnočních vykopávek na hřbitově – obvykle šlo o přijímací rituál nebo prostě o bandu pubertálních blbečků, které rozjívil měsíční svit, a tak si vyhodili z kopýtka. Pokud Hrobník Holt věděl, nikdo z nich doopravdy žádnou rakev nevykopal ani, chraň Bůh, nezneuctil některého platícího zákazníka – ať byli ti rozjaření blbečci opilí, jak chtěli, obvykle se vzmohli na jámu hlubokou půl metru až metr, pak je ta hra unavila a nechali toho.

A i když kopání na místním hřbitově bylo známkou špatného vkusu (ovšem pokud jste náhodou nebyli chlapík jako Hrobník, který byl placen a náležitě zplnomocněn k ukládání zákazníků do země), nebyl vzniklý nepořádek tak zlý. Obvykle.

Tohle ale nebyl obvyklý případ.

Jáma neměla žádný tvar, byla to prostě díra. Určitě nevypadala jako hrob, který má úhledně pravoúhlé rohy a obdélníkový obrys. Byla hlubší, než jakou obvykle vykutali opilí středoškoláci, ale nebyla hluboká na všech místech stejně, kuželovitě se sbíhala, a když si Hrobník uvědomil, jak ta díra skutečně vypadá, po zádech mu přeběhlo nepříjemné mrazení.

Jáma vypadala tak, jak by vypadal hrob, do něhož někoho zaživa pohřbili, on se probral a vyhrabal se ze země holýma rukama.

„Sákryš, nech toho,“ zamumlal. „Blbej vtip blbejch harantů.“ Nic jiného to přece být nemohlo. Nebyla zde žádná rakev a neležel tu skácený náhrobek, a to dokonale souhlasilo, protože tu nebylo pohřbeno žádné tělo. Nemusel se vracet do kůlny, kde byl na zdi připíchnutý podrobný plánek hřbitova, aby tohle věděl. Tento kus půdy patřil k šestimístnému pozemku, který si koupil první městský radní, Danforth Keeton zvaný Chlapák. A na jediných dvou místech, která byla skutečně obsazena zákazníky, byla uložena těla vzpřímeně a bez pohany. Hrobník si ten pozemek pamatoval ještě z jiného důvodu. Právě zde bylo místo, kde ti lidé z New Yorku postavili falešný náhrobek, když dávali dohromady článek o Tadu Beaumontovi.

Beaumont s manželkou tu ve městečku měli letní byt, u Castleského jezera. O dům se jim staral Dave Phillips a loni na podzim Hrobník osobně pomáhal Daveovi asfaltovat příjezdovou cestu, než spadalo listí a byli zase v jednom kole. A letos na jaře se ho Beaumont trochu rozpačitě zeptal, jestli by nějaký fotograf mohl postavit na hřbitově falešný náhrobek kvůli „trikovému snímku“, jak tomu říkal.

„Jestli to nejde, klidně mi to řekněte,“ povídal mu tehdy Beaumont a vypadal, že se v rozpacích přímo topí. „V podstatě o nic důležitého nejde.“

„Klidně se do toho pusťte,“ odpověděl Hrobník laskavě. „Říkal jste časopis People?“

Tad přikývl.

„No toto! To je věc, že jo? Člověk z našeho městečka v časopisu People! Určitě si to číslo seženu!“

„Já se do toho tak divoce nepohrnu,“ řekl Beaumont. „Díky, pane Holte.“

Hrobník měl Beaumonta rád, i když to byl spisovatel. Hrobník se osobně dostal jen do osmé třídy – a o tu se musel pokusit dvakrát, než ji zvládl – a ne všichni v městečku mu říkali „pane“.

„Štamgasti u Darna by to s váma asi rádi důkladně zapili, co?“ Beaumont se zasmál, což dělal zřídka. „Jo, přesně to by asi rádi,“ poplácal Hrobníka po rameni.

Ukázalo se, že ten fotograf je ženská, a takovým Hrobník říkal Nafrněná píča z města. Město bylo v tomto případě samozřejmě New York. Chodila, jako by měla před našima zastrčený jedno vřetýnko a v zadku zapíchnutý druhý a uměla oběma vrtět tak rychle, až oči přecházely. Přijela ve stejšnu z půjčovny na portlandském letišti a stejšn byl tak nacpaný fotografickou výbavou, že byl div, že uvnitř zbylo pro ni a jejího asistenta místo. Kdyby se ukázalo, že je auto příliš plné a že se musí zbavit buď asistenta, nebo části fotovýbavy, Hrobník počítal, že by se jeden přihřátej z Velkýho jablka pokoušel chytit stopa zpátky na letiště.

Beaumontovi, kteří jeli za ní ve svém autě a zaparkovali za stejšnem, vypadali rozpačitě a pobaveně. Jelikož se zdálo, že jsou s tou Nafrněnou píčou z města z vlastní svobodné vůle, Hrobník hádal, že se spíš baví. Přesto se naklonil do okénka, aby se o tom ujistil, a nevšímal si ofrňování Nafrněné píči. „Je všechno v pořádku, pane Beaumonte?“ zeptal se.

„Kristova noho, není, ale doufám, že to půjde,“ odpověděl a mrkl na Hrobníka. Hrobník mu mrknutí oplatil.

Jakmile si ujasnil, že Beaumontovi jsou odhodlaní tu věc podniknout, Hrobník se usadil, aby se na ně díval – dokázal ocenit zajímavou podívanou jako každý druhý. Ta žena měla uprostřed ostatního nádobíčka zapíchnutý veliký falešný náhrobek, takový staromódní, s oblým vrškem. Podobal se náhrobkům, které kreslil v komiksech Charles Addams, a podobal se jim víc než ty skutečné, jež Hrobník v poslední době osadil. Žena pořád pobíhala kolem, nutila asistenta, aby náhrobek zas a znovu usazoval. Hrobník se jednou mezi ně vložil a zeptal se, jestli může pomoci, ale ona jenom řekla ne, díky, tím nafrněným newyorským způsobem, že se Hrobník radši zase uklidil.

Nakonec měla všechno tak, jak chtěla, a přinutila asistenta párat se s nasvícením. To trvalo asi další půl hodiny. A celou dobu tam pan Beaumont stál a díval se, občas si svým typickým způsobem mnul malou bílou jizvu na čele. Hrobníka fascinovaly jeho oči.

Ten chlap si dělá vlastní fotky, pomyslel si. Nejspíš lepší, než budou ty její, a nádavkem mu vydržej mnohem dýl. Ukládá si je do paměti, aby je jednoho dne použil do nějaký knížky, a ona o tom ani neví.

Nakonec byla žena připravena fotografovat. Přinutila Beaumontovy, aby si nad náhrobkem asi desetkrát potřásli rukama, jako by jí to nestačilo jednou, a že bylo toho dne zatraceně sychravo. Proháněla je úplně stejně jako toho kníkavého, slaďoučkého asistenta. Když tak Hrobník poslouchal to její newyorské vřeštění a neustálé příkazy, aby to udělali znovu, protože světlo nebylo v pořádku nebo jejich obličeje nebyly v pořádku nebo možná její blbá prdel nebyla v pořádku, jenom čekal, kdy pan Beaumont – podle toho, co o něm slyšel, nepatřil zrovna k nejtrpělivějším lidem na světě – na ni začne řvát. Ale pan Beaumont – a jeho manželka taky – vypadali víc pobaveně než naštvaně a prostě pořád dělali, co po nich ta Nafrněná píča z města chtěla, i když toho dne fakticky zalézalo za nehty. Hrobník byl přesvědčený, že kdyby tam stál on, byl by za chviličku na tu dámu pořádně nasranej. Nejdýl za patnáct vteřin.

A právě tady, přesně na místě, kde se objevila ta hloupá zatracená díra, tehdy osadili ten falešný náhrobek. Kdyby potřeboval další důkaz, v drnu pořád zůstávaly kulaté stopy, stopy, které vyryly podpatky té Nafrněné píči. Byla z New Yorku, to teda jo, jenom Newyorčanka vyleze na jehlových podpatcích v plískanici ven a pak v nich hamtá po hřbitově a dělá do trávníku dolíky. Díval se na zarůstající důlky po fotografčiných jehlách, a když se díval na tyto stopy, oči mu náhodou padly na jiné, čerstvější.

2

Stopy? Že by to byly stopy?

Jasně že nejsou, to jenom ten blbeček, co vykopal tu díru, odhodil hrstku hlíny dál než zbytek. Nic víc.

Jenomže v tom bylo něco víc a Hrobník Holt to věděl. Ještě než se vůbec dostal k první hrudce hlíny na zelené trávě, uviděl v hromádce těsně u jámy hluboký otisk boty.

Tak jsou tu otisky bot, a co? Myslel sis, že ten, co tohle proved, se tu vznášel s lopatou v ruce jako přátelskej duch Casper?

Na světě jsou lidé, kteří si umějí docela dobře lhát, ale Hrobník Holt k nim nepatřil. Ten nervózní, posměšný hlas v jeho hlavě nemohl na tom, co viděly oči, nic změnit. Celý život stopoval a lovil divokou zvěř a tato stopa se dala přečíst příliš snadno. Přál si, aby to proboha nešlo tak snadno.

V hromadě hlíny u hrobu nebyl jen otisk nohy, ale také kruhová prohloubenina velká skoro jako talířek. Tento důlek byl nalevo od otisku nohy.

A po obou stranách tohoto kulatého otisku a otisku nohy, ale kousek dál, byly v hlíně hluboké dolíky, které nepochybně vytlačily prsty, a ty prsty trochu sklouzly, než se pevně zachytily.

Podíval se za první otisk nohy a uviděl další. Za ním, na trávě, byla půlka třetího, a ten vznikl tím, že trocha hlíny na podrážce, která na to místo stoupla, odpadla. Hlína odpadla, ale zůstala natolik vlhká, že otisk podržela… a totéž udělaly tři nebo čtyři další stopy, které původně upoutaly jeho pozornost. Kdyby neměl tu smůlu, že přišel tak brzy ráno, že tráva byla ještě mokrá, slunce by zem vysušilo a stopy by se rozpadly do drobných hrudek, které by nic neznamenaly.

Litoval, že nepřišel později, že nešel nejdřív na hřbitov Milosrdenství, jak měl původně v úmyslu, když vyjížděl z domova.

Ale neudělal to a nedalo se to změnit.

Zlomky stop se vytrácely necelé čtyři metry od

(hrobu)

jámy v zemi. Hrobník měl podezření, že orosená tráva mohla udržet otisky i dál, a měl pocit, že by to měl ověřit, i když se mu nechtělo. Prozatím však znovu nasměroval pohled na nejzřetelnější stopy, které se nacházely v hromádce hlíny u jámy.

Rýhy vyryté prsty, kousek před nimi kulatý otisk a vedle kulatého otisku stopa chodidla. Co taková sestava napoví?

Hrobník se ani nemusel ptát a odpověď se mu vynořila v mysli jako bójka na hladině. Viděl to tak jasně, jako by tu byl, když se to stalo, a přesně to byl důvod, proč s tím už dál nechtěl mít nic společného. Bylo to pořádně strašidelné.

Protože koukněte: v čerstvě vykopané jámě v zemi stál nějaký chlápek.

No jo, ale jak se tam dolů dostal?

A vykopal tu jámu on, nebo ji vykopal někdo jiný?

A jak to, že kořínky jsou zkroucené, rozcuchané a potrhané, jako by drny trhaly holé ruce a nebyly čistě uříznuté rýčem?

Nevšímat si žádných ale. Vůbec si jich nevšímat. Možná bylo lepší na ně nemyslet. Držet se prostě toho, že v jámě stál chlap, v jámě, která je trochu moc hluboká, než aby se z ní dalo jenom tak vyskočit. Takže udělá co? Položí dlaně na nejbližší hromádku hlíny a vzepře se. Není v tom žádný trik, pokud to byl dospělý muž, což byl, žádný kluk. Hrobník se podíval na těch několik jasných a úplných otisků, které viděl, a pomyslel si: Jestli to byl kluk, tak měl zatraceně velký nohy. Tohle musejí bejt nejmíň dvanáctky.

Ruce vystrčí ven. Vzepře tělo nahoru. Při vzporu mu ruce v hlíně trochu sklouznou, takže je nutno zabořit prsty, po nich zůstaly ty krátké rýhy. Potom už je člověk venku, získá rovnováhu tím, že se opře o koleno, tím udělá tu kulatou prohloubeninu. Pak postavíte jednu nohu vedle kolena, na kterém balancujete, přenesete váhu z kolena na nohu, vstanete a odejdete. Jednoduché jako facka.

Nějakej chlap se vykope z hrobu a jednoduše si odkráčí, jo? Možná měl tam dole trochu hlad, a tak si řekl, že si zaskočí k Nan na cheeseburger a pivo?

„Krucinál, to není hrob, je to blbá díra v zemi!“ řekl nahlas a pak trochu nadskočil, protože mu vyhuboval nějaký vrabec.

Ano, nic než díra v zemi – copak to sám neříkal? Ale jak to, že neviděl žádné stopy, které by prozrazovaly práci s rýčem? Jak to, že tu byla prostě jenom řada stop, směřujících od díry, a žádné okolo, žádné směřující k ní, jak by tomu mělo být, kdyby někdo kopal a chvílemi šlapal v hlíně, kterou vyházel, jak to chlapíci kopající díry dělávají?

Zamyslel se, co s tím, a ať se propadne, jestli to věděl. Předpokládal, že v technickém slova smyslu byl spáchán nějaký zločin, ale nebylo možné obvinit toho kriminálníka z vylupování hrobu – když v pozemku, který byl prokopán, neleželo žádné tělo. Nanejvýš šlo o vandalství, a pokud bylo potřeba podniknout s tím něco víc, Hrobník Holt si nebyl jist, jestli je on tím pravým, kdo by se do toho chtěl pouštět.

Možná by bylo nejlepší tu díru zasypat, vrátit drny pokud možno na místo, zbytek holé hlíny osadit čerstvým drnem a na celou věc zapomenout.

Koneckonců, řekl si potřetí, nesmím se na to dívat tak, jako by tu opravdu byl někdo pohřbenej.

Pamětí mu na okamžik probleskla vzpomínka na deštivý jarní den. Páni, ten náhrobek vypadal opravdicky! Když jste viděli toho vychrtlýho asistenta, jak ho poponáší, bylo vám jasný, že je to podfuk, ale když ho usadili do země a před něj rozložili umělý kytky a vůbec, člověk by přísahal, že je ten náhrobek pravej a že tu fakt někdo leží.

Na pažích mu naskočily tvrdé pupence husí kůže.

„Okamžitě toho necháš,“ poručil si chraptivě, a když vrabec znovu zahuboval, Hrobník jeho nemelodický, ale dokonale skutečný a dokonale obyčejný zpěv uvítal. „Jenom klidně nadávej dál,“ řekl a přešel k poslednímu zbytku otisku.

Za ním, jak více méně očekával, viděl v trávě další stopy. Byly daleko od sebe. Když se na ně Hrobník díval, nemyslel si, že dotyčný běžel, ale byl si jist, že neztrácel čas. Po dalších čtyřiceti metrech pohledem zjistil, že chlápek odbočil: veliký květinový koš byl překocený. I když na takovou dálku nemohl vidět žádné stopy, koš byl přímo v cestě otisků, na které dohlédl. Člověk by mohl ten koš obejít, ale tenhle se rozhodl jinak. Odkopl ho stranou a šel dál.

Chlápci, co dělají takové věci, nebyli podle Hrobníkova názoru těmi, které byste chtěli nasrat, pokud k tomu nemáte zatraceně dobrej důvod.

Muž šel rovnou čarou přes hřbitov, snad k nízké zídce mezi hřbitovem a silnicí. Pohyboval se jako člověk, kterého čeká spousta práce a spousta pochůzek.

I když Hrobníkova představivost nebyla o mnoho lepší než jeho schopnost něco si nalhávat (ty dvě věci koneckonců kráčejí ruku v ruce), na okamžik toho muže uviděl, doslova ho uviděl: veliký chlap s velkýma nohama si to rázuje tichým předměstím hlubokou tmou, pohybuje se sebejistě a klidně na těch velkých nohou, a bez zpomalení si odkopne květinový koš z cesty, když k němu dojde. Nebál se – tenhle muž ne. Protože pokud zde na hřbitově existovalo něco, co zůstávalo stále živé, jak někteří lidé věří, pak se to bálo jeho. Pohyboval se, šel, rázoval, a Bůh stůj při tom muži nebo ženě, kteří mu vstoupí do cesty.

Ptáček zahuboval. Hrobník sebou trhl.

„Zapomeň na to, kámo,“ řekl si ještě jednou. „Prostě tu blbou díru zasypej a už o tom nepřemejšlej!“

Zasypal ji, to ano, a taky na ni chtěl zapomenout, ale později odpoledne ho našel Deke Bradford na hřbitově u Hraniční ulice a pověděl mu tu novinu o Homeru Gamacheovi, kterého našli před polednem necelou míli od Domoviny na silnici číslo třicet pět. Městečko skoro celý den jen kypělo fámami a dohady.

Hrobník Holt si tedy sice neochotně, ale přece jen zašel promluvit s šerifem Pangbornem. Nevěděl, jestli ta díra a stopy mají něco společného s vraždou Homera Gamachea, ale myslel si, že udělá nejlíp, když poví, co ví, a nechá ty, kdo jsou za to placení, aby se v tom vyznali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temná půle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.