Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

J. R. Ward: Hříšník

Vydání první

Copyright © 2020 by Love Conquers All, Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2440. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Sinner, vydaného nakladatelstvím Gallery Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York 2020

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1608-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1609-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

J. R. Ward

HŘÍŠNÍK

Osmnáctý díl

románového cyklu

BRATRSTVO ČERNÉ DÝKY

Věnováno tobě.

Zasloužíš si jen to dobré…

Starej se o svou ženu.

Věřím v tebe.

PODĚKOVÁNÍ

Mnohokrát děkuju čtenářům knih o Bratrstvu černé dýky! Je to dlouhá, báječná, vzrušující cesta a nemůžu se dočkat, až zjistím, co se bude dál dít v tomhle světě, který všichni milujeme. Taky bych ráda poděkovala Meg Ruleyové, Rebecce Schererové a všem z JRA, stejně jako Lauren McKennaové, Jennifer Bergstromové, Abby Zidleové a celé rodině z nakladatelství Gallery Books a Simon & Schuster.

Team Waud – miluju vás všechny. Doopravdy. A jako vždy, při všem, co dělám, miluju a zbožňuju svou rodinu, původní i adoptivní.

Jo, a taky děkuju Naamah, svému Writer Dog II., který se na mých knihách nadře stejně jako já! A také Archi, který poslední dobou značně povýšil!

SLOVNÍČEK POJMŮ A VLASTNÍCH JMEN

ahstrux nohstrum

Soukromá stráž s oprávněním zabíjet, která je do své funkce jmenována králem.

ahvenge

Čin, jímž je vykonána smrtící odveta; typicky je prováděn milovaným.

Bratrstvo černé dýky

Elitně vycvičení upíří válečníci, kteří chrání svou rasu proti Vyhlazovací společnosti. Díky selektivnímu křížení v rámci svého druhu jsou bratři obdařeni mimořádnými tělesnými i duševními schopnostmi a rychlou regenerací organismu. Zpravidla nejsou pokrevně spřízněni a za členy Bratrstva je jmenují stávající členové. Jsou od přírody agresivní, tajnůstkářští, spoléhají sami na sebe a žijí stranou řadových upírů. S příslušníky jiných kast se stýkají jen výjimečně, především když se potřebují nakrmit. V říši upírů, kde o nich koluje řada legend, jsou zbožně uctíváni. Smrt jim může způsobit pouze vážné zranění, například střelná rána nebo probodnutí srdce.

bezduchý

Člověk zbavený duše, který pronásleduje a vyhlazuje upíry, člen Vyhlazovací společnosti. Bezduchého lze zabít pouze bodnou ranou do hrudi v místě, kde míval srdce; jinak jsou nesmrtelní. Nepijí, nejedí a nejsou schopni pohlavního styku. Vzhledem k tomu, že jejich pleť, veškeré ochlupení i duhovky časem ztrácejí pigment, jsou plavovlasí, bledí a mají světlé oči; voní po kojeneckém zásypu. Po uvedení do řádu Omegou uschovají na bezpečné místo keramický hrnek, v němž je uloženo jejich srdce, které jim bylo vyjmuto při iniciaci.

cohntehst

Konflikt mezi dvěma upíry soupeřícími o právo milovat se s upírkou.

Dhund

Peklo.

doggen

Podle hierarchie v upíří společnosti příslušník kasty služebnictva. Svým pánům slouží v duchu konzervativních zvyklostí a dodržují formální společenská pravidla chování i oblékání. Denní světlo jim neublíží, ale poměrně rychle stárnou. Průměrná délka života doggenů činí pět set let.

ehros

Vyvolená vyškolená v oblasti sexuálního umění.

exhile dhoble

Zlé nebo prokleté dvojče, to, které se narodí jako druhé.

ghardian

Strážce jedince. Existují různé stupně ghardianů, přičemž nejmocnější je whard, jemuž je svěřena do péče upírka, na niž se vztahuje sehkluze.

glymera

Společenské jádro upírské aristokracie, zhruba odpovídající anglické společenské smetánce z období regentství (začátek 19. století).

hellren

Upír mužského rodu spojený manželským slibem s upírem ženského rodu. Muži můžou mít i více manželek.

hyslop

Výraz označující selhání úsudku, jež zpravidla bývá důsledkem ohrožení mechanických funkcí vozidla nebo jiného motorizovaného dopravního prostředku. Kupříkladu když někdo nechá klíče v autě, které zůstane přes noc zaparkované před domovem rodiny, načež je řečené auto ukradeno.

chrih

Ve Staré řeči symbol ctihodné smrti.

Krypta

Posvátná hrobka Bratrstva černé dýky, využívaná jednak k obřadům a jednak jako úložiště keramických nádob bezduchých. Rituály konané v Kryptě zahrnují zasvěcení, pohřby a kázeňská řízení s bratry. Na posvátnou půdu mají přístup jen členové Bratrstva, Stvořitelka nebo uchazeči o přijetí mezi válečníky.

leahdyr

Mocný a vlivný jedinec.

leelan

Výraz něhy a lásky (volně přeloženo „nejdražší“).

lewlhen

Dar.

lheag

Uctivý výraz, jímž sexuálně podřízený subjekt oslovuje dominantní osobu.

Lhenihan

Bájný tvor, vyhlášený svou sexuální náruživostí. V moderním slangu označení muže nadpřirozených rozměrů a sexuální výkonnosti.

lys

Mučicí nástroj používaný k odstranění očí.

mahmen

Matka, používáno jako označení skutečného stavu i jako výraz náklonnosti.

mhis

Kamufláž určitého hmotného prostředí; vytvoření iluzorního pole.

nalla (ž. r.) nebo nallum (m. r.)

Lichotivé označení, znamená „milovaná/milovaný“.

newling

Nedotčená mužem; panna.

období potřeby

Doba plodnosti upíra ženského pohlaví. Obvykle trvá dva dny a provází ji silná sexuální touha. Poprvé nastupuje přibližně pět let po proměně a poté vždy jednou za dekádu. Jsou-li upíři mužského rodu v blízkosti ženy, která prochází obdobím potřeby, do určité míry na ni reagují. Tato perioda může být velmi nebezpečná, protože mezi soupeřícími muži často dochází ke rvačkám, zejména pokud dotyčná žena nemá druha.

Omega

Ďábelská tajemná postava mužského principu, která pronásleduje a hubí upíry ze zášti vůči Stvořitelce. Existuje v nadčasové říši a disponuje obrovskou mocí, neovládá však zázrak stvoření, ani nedokáže vdechnout nový život.

otrok krve

Upír mužského nebo ženského rodu, který je nucen poskytovat krev jinému příslušníku své rasy. Od tohoto zvyku se většinou upustilo, nicméně ho zákon nezakazuje.

phearsom

Výraz označující potenci mužských pohlavních orgánů. V doslovném překladu přibližně „zaslouží si vstoupit do lůna ženy“.

princeps

Nejvyšší stupeň upíří aristokracie, nad nímž stojí jen členové První rodiny nebo Vyvolené Stvořitelky. Nositel tohoto titulu se s ním musí narodit; titul nemůže být udělen.

proměna

Klíčový okamžik v životě upíra, kdy se on nebo ona mění v dospělého příslušníka rasy. Poté se musí živit krví jedince opačného pohlaví, aby přežil, a nesmí se vystavovat slunci. K proměně dochází zpravidla po dovršení pětadvacátého roku života. Někteří upíři, především muži, proměnu nepřežijí. Před proměnou je upír zesláblý a netečný, nejeví zájem o sex a nedokáže se dematerializovat.

První rodina

Král a královna upírů včetně všech jejich případných potomků.

pyrokant

Označuje kritickou slabinu konkrétního jedince. Může být vnitřní, například závislost, nebo vnější, například milenec.

rahlman

Spasitel.

rythus

Rituální způsob usmíření či nápravy, jejž navrhuje ten, kdo urazil druhou osobu nebo spáchal přestupek. Je-li nabídka rythu přijata, poškozený vybere zbraň, již použije proti provinilci, který nemá možnost obrany.

sehkluze

Stav určité izolace či odloučení, který král uděluje upírce na základě žádosti jejích rodinných příslušníků. Na upírku dohlíží poručník, whard, zpravidla nejstarší člen její domácnosti, který má ze svého titulu právo rozhodovat o způsobu jejího života a dle vlastního uvážení jí buď zcela, nebo částečně může zabránit v kontaktu s okolním světem.

shellan

Upír ženského rodu spojený manželským slibem s upírem mužského rodu. Vzhledem k silně majetnickému chování zadaného muže mívají ženy pouze jednoho druha.

Stín

Nadčasová říše, v níž se mrtví setkávají se svými blízkými a kde tráví věčnost.

Stvořitelka

Tajemná síla ženského principu, která uděluje privilegia, je rádkyní krále a správkyní upířích archivů. Žije v nadčasové říši a je obdařena nesmírnou mocí. Ovládá umění stvoření, které uplatnila při zrodu populace upírů.

symphath

Poddruh upíra; mimo jiné je charakterizován též schopností a touhou manipulovat s emocemi druhých (např. výměna energie). Historicky byli symphathové diskriminováni a v určitých obdobích na ně upíři pořádali štvanice. Jsou na pokraji vyhynutí.

talhman

Zlá stránka jednotlivce. Tmavá skvrna na duši, která se dere na povrch.

trahyner

Oslovení používané mezi dvěma upíry mužského rodu, kteří vůči sobě navzájem chovají hluboký obdiv a přízeň; volně přeloženo „milovaný přítel“.

upír

Příslušník druhu odlišného od jedinců Homo sapiens. Aby upíři přežili, musí pít krev opačného pohlaví. Naživu je udrží i lidská krev, ale takto nabytá síla rychle pomíjí. Po proměně, k níž dochází kolem dvacátého pátého roku života, se upíři nesmějí vystavovat slunci a pravidelně se musí krmit krví. Po kousnutí upírem ani po smíšení krve obou druhů se člověk v upíra nemění, avšak jsou známy vzácné případy, kdy došlo ke zkřížení upíra s jinými druhy. Upíři se můžou kdykoli dematerializovat, ale při této činnosti se musí plně soustředit a oprostit se od veškerých emocí; nesmějí s sebou přenášet těžké předměty. Dokážou odstranit z lidského mozku vzpomínky, ale jen pokud jsou krátkodobé. Upíři se dožívají až tisíce let, někdy i déle.

urozený

Nejvyšší šlechtická hodnost mezi upíří aristokracií, hned po První rodině nebo Vyvolených ve službách Stvořitelky. Titulu se nabývá narozením, nikoli propůjčením.

Vyhlazovací společnost

Řád zabijáků vytvořený Omegou za účelem vyhlazení populace upírů.

Vyvolená

Upírka, vychovávaná podle přísných pravidel, předurčená do služeb Stvořitelky. Tyto ženy pocházejí z urozených rodin a jsou založeny spíše duchovně než světsky. S muži se nestýkají vůbec nebo jen zřídka, ale v zájmu zachování aristokratické rodové linie se můžou provdat za válečníka, kterého vybírá Stvořitelka. Umí předpovídat budoucnost. Kdysi se jejich krví krmili nezadaní členové Bratrstva, ale samotní bratři tuto zásadu zrušili.

wahlker

Poutník. Jedinec, který zemřel a vrátil se do života ze Stínu. Wahlkerům se dostává velké úcty a jsou ctěni a váženi pro námahu, kterou podstoupili.

whard

Kmotr nebo kmotra jedince.

Kapitola první

SILNICE 149

CALDWELL, STÁT NEW YORK

Za volantem svého deset let starého auta se Jo Earlyová zakousla do plátku sušeného hovězího značky Slim Jim a žvýkala, jako by to bylo její poslední jídlo. Nenáviděla tu chuť falešného uzeného a strukturu lodního lana, a když spolkla poslední kousek, vyndala z kabelky další. Zuby roztrhla obal, sloupla ho z vypreparované tyčinky a odhodila na zem před sedadlo spolujezdce. Bylo tam už tolik použitých obalů, že nebylo vidět kobereček.

Anemické reflektory auta opsaly oblouk v další zatáčce a osvětlily borovice, ořezané do tří čtvrtin, takže v porovnání s huňatými korunami vypadaly kmeny jako párátka. Vjela do výmolu a zaskočilo jí, takže při dojíždění do cíle kašlala.

Opuštěné Adirondack Outlets představovaly další důkaz roztahovačnosti Amazon Prime. Přízemní nákupní centrum tvořilo podkovu bez kopyta, průčelí po obou delších stranách se dosud honosila pozůstatky značek, vybledlé nápisy a nakřivo připevněné tabule s názvy jako Van Heusen/Izod a Nike a Dansk se podobaly přízrakům komerční minulosti. Za uprášenými skly už se nenabízelo žádné zboží ke koupi a do obchodů nikdo nevstoupil nejmíň rok, jedinými obyvateli tu byly plevel v prasklinách chodníku a vlaštovky v okapech. Stejně tak už ani prostor s občerstvením, který spojoval východní a západní křídlo, nenabízel fastfoody ani sortiment kavárny Starbucks či obědy.

Nával horkosti jí zvýšil vnitřní teplotu těla, a tak pootevřela okno. A pak ho stáhla úplně. Březen v Caldwellu ve státě New York se podobal zimě na mnoha místech nalézajících se ještě pořád na severní polokouli, a díkybohu za to. Vdechovala studený vlhký vzduch a říkala si, že to není špatné.

Kdepak, vůbec ne. Je tady sama o půlnoci a shání materiál pro článek, který nepíše pro svého zaměstnavatele, Caldwellský denní kurýr. V bytě na ni nikdo nečeká. Nikdo na planetě si nevyzvedne její znetvořenou mrtvolu, až ji ode dneška za týden najdou někde ve škarpě podle zápachu.

Nechala auto setrvačností zastavit, zhasla světla a zůstala sedět. Dnes nesvítil měsíc, takže se oblékla správně. Celá do černého. Ale bez osvětlení z nebes musela ve tmě napínat zrak, a to ne proto, že by dychtila vidět detaily rozpadající se stavby.

Kdepak. Momentálně se obávala, zda sama neposkytne materiál pro černou kroniku. Nejistota ji šimrala v týle, jako by se někdo snažil upoutat její pozornost tím, že jí přejížděl po pokožce špičkou kuchyňského nože…

Žaludek jí zaskučel, až sebou trhla. Bez přemýšlení se znovu pohroužila do kabelky. Pominula tři Slim Jimy, co tam ještě zbývaly, a sáhla tentokrát rovnou po tyčince Hershey a efektivita, s níž stáhla šatičky z té masově produkované čokolády, truchlivě vypovídala o skladbě její stravy. Když dojedla, měla pořád hlad, a ne proto, že by měla prázdné břicho. Jako vždy se jediným dvěma věcem, které dokázala sníst, nepodařilo uspokojit hlodavou dychtivost, a to nemluvě o nutričních potřebách.

Zavřela okno, vzala batůžek a vystoupila. Praskavý zvuk podrážek jejích běžeckých bot na krajnici silnice jí zněl hlasitě jako koncert a litovala, že se nemůže zbavit nachlazení. Jako by jí ale čich mohl nějak pomoct? A přitom naposled zvažovala tuto možnost při kontrole krabice s mlékem.

Vážně už musí nechat těch výprav nazdařbůh.

Hodila si batůžek na záda, zamkla auto a přetáhla si kapuci větrovky přes rudé vlasy. Žádné došlapování pata-špička. Pochodovala levá-pravá, zvuk kroků tlumily podrážky brooksek. Jak si oči přivykaly, viděla kolem sebe jen stíny, schovávačky v koutech a výklencích tvořených vchody obchodů a zákoutími s lavičkami, kde by se mohl leckdo ukrývat, dokud by nebyl připraven zaútočit.

Když dorazila k těžkému řetězu, nataženému přes vstup na promenádu, rozhlédla se. Na parkovišti ubíhajícím podél vnějších stran obou křídel nikdo nebyl. Ani ve středovém prostoru, vytvořeném obdélníkem s jednou chybějící stranou. Ani živá duše na silnici, jež stoupala do kopce nad sto devětačtyřicítkou.

Jo si namlouvala, že je to dobře. Znamená to, že na ni nikdo nevyskočí.

Na druhé straně jí nadledvinky sdělovaly, že to ve skutečnosti znamená, že kolem není nikdo, kdo ji uslyší křičet o pomoc.

Znovu se zaměřila na řetěz a napadlo ji, že jestli ho překročí a vstoupí za něj, nevrátí se taková, jaká byla.

„Nech toho,“ pronesla nahlas a vykopla nohu vzhůru.

Vybrala si pravou stranu obchodů, a protože začalo pršet, byla ráda, že architekta napadlo vyprojektovat kryté chodníky. Méně chytrá už byla něčí myšlenka, že nákupní centrum bez vnitřních chodeb může přežít v končinách, odkud je tak blízko do Kanady. Ušetřit deset babek za pár svíček nebo plavky nikoho nezahřeje natolik, aby od října do dubna nakupoval venku, a to platilo ještě i předtím, než nastala éra internetových obchodů s dopravou zdarma do druhého dne.

Na konci se zastavila u čehosi, co určitě bývala zmrzlinárna, protože na výloze se skvěla vybledlá kresba krávy třímající kopytem kornout se třemi kopečky. Vyndala telefon.

Hovor byl přijat na první zazvonění.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Bill.

„Kam mám jít?“ zašeptala. „Nic nevidím.“

„Je to vzadu. Říkal jsem ti, že to musíš obejít, pamatuješ?“

„Krucinál.“ Možná jí dusičnany uškvařily mozek. „Moment, myslím, že jsem našla schodiště.“

„Měl bych ti jít naproti.“

Jo opět vykročila a zavrtěla hlavou, i když ji nemohl vidět. „To je dobrý – jo, mám zkratku. Zavolám ti, kdybych potřebovala…“

„Neměla by ses do toho pouštět sama!“

Ukončila spojení a klusem sbíhala po betonových schodech, batůžek jí na zádech poskakoval, jako by dělal kliky. Když se ocitla o patro níž, přejela pohledem prázdné parkoviště…

Puch, který ji praštil do nosu, byl z těch, co spouštějí dávivý reflex. Mršina… a dětský zásyp?

Rozhlédla se po zdroji. Budova údržby v blízkosti řady stromů měla zrezivělou plechovou střechu a plechové stěny, které v uličce tornád dlouho nepřežily. Byla velká jako půlka fotbalového hřiště a měla stahovací garážová vrata; Jo usoudila, že se tam asi nalézá dlaždičské vybavení a taky sekačky, sněhové frézy a sněžné pluhy.

Malé vstupní dveře vedle vrat byly uvolněné, a jak je zachytil prudký poryv bouřlivého větru, zavrzalo to jako ve filmu od George Romera – a pak se výplň okamžitě zabouchla, jako by se Matce Přírodě nelíbil ten smrad o nic víc než Jo.

Vyndala telefon a poslala Billovi textovku: Ten smrad je hnus.

S vědomím, že se jí tep právě trojnásobně zrychlil, přešla po asfaltu a vítr jí bubnoval do kapuce větrovky jako dezorganizované staccato. Vsunula ruku pod volnou nylonovou bundu, nahmatala pistoli v pouzdře a nechala ruku na pažbě.

Dveře se s vrznutím otevřely a zase zabouchly, z černočerné tmy uvnitř vyšel další závan toho pachu. Polykala přes křeče v hrdle a měla co dělat, aby šla dál, a nemohl za to vítr, který jí vanul do obličeje.

Když se zastavila u dveří, otevírání a zavírání ustalo, jako by teď, kdy jí ke vstupu chybělo jen málo, nebylo třeba upoutávat její pozornost a lákat ji dovnitř.

Buď jí tedy Bůh milostiv, jestli na druhé straně čeká Pennywise…

Rozhlédla se, zda se v okolí nepohupují nějaké červené balonky, a pak sáhla po dveřích.

Prostě to musím vědět, říkala si, když je otevírala. Potřebuju… vědět.

Naklonila se mezi veřeje, neviděla absolutně nic, a přesto zkameněla v důsledku všeho, s čím se střetla. Čiré zlo, to, které unáší a vraždí děti, morduje neviňátka a těší se z utrpení spravedlivých a milosrdných, se jí přitisklo k tělu a pak do něj proniklo, toxické záření jí vstupovalo až do kostí.

Rozkašlala se, ucouvla a zakryla si ústa a nos předloktím. Párkrát se hluboce nadechla přes rukáv a zašátrala po telefonu.

Než stihl Bill něco pronést přes vrčení v pozadí, ucedila: „Musíš přijet…“

„Už jsem v půli cesty k tobě.“

„To je dobře.“

„Co se děje…“

Jo znovu ukončila hovor, vyndala baterku a rozsvítila ji. Opět vykročila vpřed, ramenem otevřela dveře a zaměřila kužel světla do prostoru.

Světlo se pohltilo.

Stejně jako by svítila do stůčku tlusté látky, neduživý sloupec záře nemohl konkurovat tmě, kam se chystala vstoupit.

Práh, který překročila, tvořila všeho všudy jen gumová izolace, ale ta dvouapůlcentimetrová chlopeň jí připadala jako překážková dráha, již jen taktak dokáže překonat – a pak následovala lepkavá podlaha. Zamířila baterkou k zemi a zvedla jednu nohu. Z běžecké boty jí kapalo cosi jako starý motorový olej, zvuk jeho dopadů se rozléhal prázdným prostorem.

Jo šla dál a na levé straně uviděla první kbelík. Home Depot. S oranžovo-bílým logem, ušmudlaným zrezivělou průsvitnou substancí, ze které se jí zvedal žaludek.

Kužel světla zakolísal, když nahlédla do plechového válce, ruka se jí třásla. Uvnitř byly asi čtyři litry lesklé, jasné… rudé… tekutiny. A vzadu v hrdle cítila chuť mědi…

Jo se otočila i s baterkou na patě.

Ve dveřích se tyčili dva muži, kteří nehlučně vstoupili za ní, jako by vyrostli přímo z dlažby, přízraky z jejích zlých snů, přiživované studeným jarním deštěm a zahalené nocí. Jeden měl bradku a tetování na spánku, cigaretu mezi rty a přímo hnusný výraz v obličeji. Druhý měl na hlavě baseballovou čepici s logem Boston Red Sox a dlouhý plášť z velbloudí srsti, jehož šosy vlály zpomaleně, přestože vítr vanul přerývaně. Oba měli na hrudi pouzdra, z nichž vyčnívaly dlouhé černé rukojeti dýk, a ona věděla, že další zbraně budou na místech, kam nevidí.

Přišli ji zabít. Sledovali ji cestou od auta. Viděli ji, ačkoliv ona je neviděla.

Jo pozadu klopýtla a pokusila se vytasit pistoli, ale zpocené dlaně způsobily, že upustila telefon a pracně se snažila udržet baterku…

A pak se náhle nemohla hýbat.

I když mozek nařizoval nohám, chodidlům i tělu dát se do běhu, nic ty zpanikařené povely neposlouchalo, svaly se jí cukaly znehybněné jakousi neviditelnou silou vůle, kosti bolely, dech se měnil v prudké oddechování. V mozku jí vybuchl ohňostroj bolesti, která se škvířila myslí.

Otevřela ústa, vykřikla…

KAPITOLA DRUHÁ

Syn se zhmotnil uprostřed studeného mrholení, bagančata se mu bořila do bláta, tělo oděné v kůži ochotně přijímalo tíhu svalů a tlukot černého srdce, jehož temná funkce se znovu vytvořila z roje lehkých molekul. Zástup drahých zahraničních sedanů a SUV na betonovém firemním parkovišti nedával sakra vůbec smysl. Vedle hromad betonových panelů, těžkotonážních strojů a pojízdných míchaček stála parta děvek mezi zápasníky sumo.

Vykročil vpřed, špičkou tesáku se dotkl jazyka, ranka, kterou naschvál způsobil, mu krvácela do úst. Zatímco si tu chuť užíval, ruce se mu zatínaly v pěsti a ignoroval pocit, že jeho mozek je doutnák, který se každou chvíli zapálí.

Predátoři potřebují kořist.

Takže někdy musíte jíst, i když máte břicho plné.

Jak se přiblížil k mělkému přístřešku, statný člověk sedící vedle dveří na plastové židli vzhlédl od Daily Racing Form. Holá žárovka, která mu visela na drátě nad hlavou, vrhala stíny na jeho oční důlky a chřípí a bradu, takže si Syn uměl představit lebku, jež zůstane, až smrt sloupne z kostry vycpávky smrtelnosti.

Muž svraštil čelo. A místo pozdravu se nad časopisem ukázala pistole.

„Za někým jsem přišel,“ řekl Syn a zastavil se.

„Tady nikdo nejni.“

Když Syn neodcházel, muž poposedl. „Slyšíš, co jsem řek. Tady na tebe nikdo nečeká…“

Syn se zhmotnil až k člověku, popadl ho za hrdlo a praštil jím o zeď budovy, plastové křeslo odlétlo, jako by nemělo v úmyslu zaplétat se do problémů, které se ho netýkají.

Odzbrojil oběť, přičemž se masité ruce člověka zarývaly do těch, jež mu svíraly hrdlo, nohy se zmítaly a podpatky bouchaly o budovu. Ústa, teď už ne zkřivená nadřazeností, zela dokořán v marném úsilí dostat vzduch do plic, které už zjevně začínaly pálit.

Ale na druhé straně, strach obvykle žádá hypoxii o tanec, ať už je nedostatek kyslíku sebevíc normálním během událostí.

„Za někým jsem přišel,“ opakoval Syn tiše. „A jestli ti přeje štěstí, nejsi to ty.“

Spustil muže tak, aby se nohama dotkl země, a uvolnil tlak natolik, aby mu umožnil mluvit. Ale ne proto, že by ho zajímala slova. Ne, reakce této povahy představovala slabou stravu.

Chtěl, aby mu v uších zněl pořádný řev.

Syn vytasil jednu ze svých ocelových dýk. Když zvedl stříbrnou čepel, muž se přestal sápat po ruce, která mu svírala krk, a zaměřil se na zápěstí a předloktí ovládající zbraň. Doprovodný protest zněl jako od dítěte, méně významný a omezující než rukáv Synovy kožené bundy.

Špička dýky se ocitla v mužově levém uchu a při prvním škrábnutí do pokožky zvukového kanálku se Syn zhluboka nadechl.

Krev. Strach. Pot.

Přitiskl se dolní částí trupu k mužovu tělu. Synova erekce neměla nic společného se sexem, ačkoliv vzhledem k tomu, jak ty uslzené tmavěhnědé oči zaplály, si muž určitě vyložil reakci špatně.

Syn zavřel oči a pocítil v těle nával energie, dominance, agresivity, zmocnila se ho potřeba bolestivě zabíjet. V koutku mysli sám sebe varoval, že už by měl přestat. Tohle nebylo v plánu, ale především by to bylo příliš brzy a úklid by byl nepohodlný – a to se netýkalo krve, která by tekla a cákala, stříkala a vsakovala se.

„Braň se,“ zašeptal. „Udělej to. Braň se – dej mi záminku, abych ti vypustil mozek dírou, co ti vyvrtám do lebky.“

„Mám děti,“ koktal muž. „Mám děti…“

Syn maličko povolil. „Máš?“

Muž přikyvoval, jako by jeho život závisel na počtu vyživovacích povinností. „Jo. Mám kluka a holku a…“

„Přijel jsi dneska do práce autem?“

Muž zamrkal, jako by nerozuměl Synovu hutnému akcentu Starého světa. „No jo.“

„Takže máš u sebe řidičský průkaz, viď. Protože jsi zločinec velmi dbalý zákona.“

„Já – já, no jo, mám peněženku. Vem si peníze…“

„To je dobře.“ Syn se znovu sklonil, nastavil pravé oko přímo před pravé oko oběti, ocitl se tak blízko, až se mužovy řasy při každém mžiknutí otřely o jeho. „Až s tebou skončím, vlámu se do tvého domu a zabiju je v postelích. A pak tvou ženu? Uslyšíš ji křičet i z hrobu.“

Ze všech pórů prýštila muži čirá hrůza, její ostrý a čpavý pach působil na Synův organismus jako kokain. Zrychlený tep, zrychlený dech, zrychlená krev…

Skryté dveře se rozlétly dokořán.

Tlustý postarší muž, který je otevřel, měl baňatý nos a jizvičky od akné, s nimiž jeho obličej vypadal jako měsíční krajina. Jeho oči však nebyly ani trochu sádelnaté a pomalé.

„Ježíši Kriste, ty jsi nejspíš ten, koho potřebuju. Pojď dál – a nezabíjej ho, buď tak hodný. Je to manžel sestřenice mé ženy a Velikonoce by pak stály za hovno.“

Na zlomek vteřiny Synovo tělo odmítalo splnit povel uvolnit stisk – a ne ten, který vydal člověk. Rozkazoval to jeho vlastní mozek, a ruce přesto odmítaly pustit. Ach, ale bude-li odkládat uspokojení, může zabít jiného a poskytne mu to lepší zábavu. Tohle není konec. Tohle je začátek.

Jako tygr, jehož pozornost odpoutalo od mršiny spatření čerstvějšího masa, uvolnil prsty, zatáhl drápy a poodstoupil. Skoro-oběť se teď rozkašlala doopravdy a sesula se dopředu, jako by měla v úmyslu vytřít zápraží obličejem.

„Pojď dovnitř,“ řekl starší muž. „Ať tě nikdo nevidí.“

Syn se musel skoro ohnout v pase, aby prošel zamaskovanými dveřmi, a ramenními svaly se pak při chůzi otíral o stěny úzké chodby i o tukové polštáře staršího muže. Skrz zeď nalevo slyšel nějaké muže mluvit a křičet nad kartami a cítil kouř z doutníků, trávu, cigarety. Alkohol. Kolínskou.

Na konci chodby byly další dveře a za vetchou přepážkou se nalézala stísněná kancelář. Psací stůl posetý papíry. Popelník s doutnajícím špačkem doutníku. Omšelá otáčivá židle s oblýskanými skvrnami po hýždích. Taky tam byl malý černobílý monitor, na němž bylo vidět obraz muže s časopisem, jak venku znovu staví svůj plastový trůn a usedá na něj.

„Posaď se,“ ukázal muž na tvrdou židli na druhé straně psacího stolu. „Dlouho to nepotrvá.“

Syn si všiml, jak se dveře do chodby samovolně zavřely a splynuly se stěnou. Naproti němu byly další dveře s obyčejnými panty a klikou; usadil se zády do rohu vedle nich, aby viděl jak na starce, tak na vstup do tajné chodby i na běžný vchod do kanceláře.

„Takže máš skvělá doporučení,“ hekl muž, když ulevil od své váhy kolenům, jež se zjevně rychle unavila. „Obvykle řeším tyhle věci osobně, ale v tomhle případě ne.“

Následovala pauza. A potom člověk vyndal notebook a položil ho na papíry na stole. Otočil ho a zvedl kalné oči. „Tahle špína musí zmizet z ulic.“

Muž obrátil obrazovku. Fotografie byla černobílá. Zrnitá. Jako by někdo kamerou v telefonu ofotil článek z novin.

„Johnny Pappalardo. Porušil některá pravidla, která se v mém teritoriu porušit nesmějí.“

Když Syn nedal najevo, že obrázek vnímá, starý muž svraštil čelo. „Máme problém?“

Jeho obtloustlá ruka zmizela pod stolem a Syn se pohnul rychleji, než muž stihl sledovat. Aniž změnil směr pohledu, vytasil dva glocky s tlumiči, jedním namířil na starce a druhým na dveře s panty a klikou.

Zrovna když do kanceláře vtrhl jakýsi bodyguard.

Oba lidé zkameněli a Syn pronesl tlumeným hlasem: „Tohle už nedělej. Nemáme žádný problém, ty a já. Ať to tak zůstane.“

Starý muž vstal a naklonil se přes stůl. „Synku, ty nejsi zdejší, viď. Copak ti tvůj přítel neřekl, kdo jsem…“

Syn stiskl spouště obou pistolí. Projektily se zaryly do stěn vedle obou hlav, až sebou muži trhli.

„Starám se jen o práci,“ řekl. „Nechtěj, abych se postaral i o tebe.“

Následovala chvilka napjatého ticha. Pak se stařec s heknutím spustil zpátky na židli.

„Nech nás.“ Když se druhý chlápek nepohnul, stařec vyštěkl: „Ježíšmarjá, Juniore, jsi hluchý?“

„Junior“ se zadíval na Syna a Syn mu věnoval pohled. Stejné vybarvení jako starý pán. Stejné rysy obličeje. Stejné mhouření očí. Jediné, co ty dva odlišovalo, bylo pětadvacet let a třicet kilo.

„Zavři za sebou dveře, Juniore,“ zavrčel Syn. „Budeš tak trochu krytý, až znovu stisknu spoušť.“

Junior si to naposled ověřil pohledem u otce a pak vycouval.

Starý muž se rozesmál. „Nemáš strach, viď.“ Než sáhl rukou pod pletenou vestu, suše pronesl: „Nechtěl bys schovat ty pistole?“

Když Syn neodpovídal, muž se širokým úsměvem potřásl hlavou. „Vy mladí kluci. Moc benzinu v nádrži. Jestli chceš dostat zaplaceno, budu muset vyndat peníze z kapsy…“

„Nestojím o peníze. Jen o práci.“

Starý muž znovu přimhouřil oči. „Co to kurva je?“

Syn přistoupil ke skrytým dveřím. Když vůlí odsunul výplň, starý muž se lekl, ale rychle se vzpamatoval, nepochybně v domnění, že pořádně nezavřel.

„Ty nechceš peníze?“ zeptal se. „Kdo sakra dělá práci, za kterou nedostane zaplaceno?“

Syn sklonil bradu a zadíval se na něj zpod víček. Oči mu zaplály veškerou zlověstností jeho tahlmana a starý muž se prudce zaklonil na židli, jako by se mu nezamlouvalo být v uzavřeném prostoru se zbraní, o jejíž koupi tak usiloval a chystal se ji použít.

„Ten, kdo rád zabíjí,“ zavrčel Syn zlobně.

KAPITOLA TŘETÍ

Butch O’Neal stál v budově údržby opuštěného nákupního centra, zíral na otupělý, zkoprněný strach té ženy a napadaly ho hromsky divné věci. Za prvé si vybavil, že jeho křestní jméno je Brian. Netušil, čím by to mělo být jakkoli relevantní, a přičetl tuto kognitivní odbočku na vrub faktu, že mu žena něčím připomínala sestřenku z matčiny strany. Ani tohle spojení však nic moc neznamenalo, protože v Jižním Bostonu, kde se narodil a vyrůstal, byla jen asi tak tisícovka zrzavých ženských.

No a pak tu byla skutečnost, že neviděl žádného člena své rodiny, vzdálené ani jiné, už jak dlouho, přes tři roky? Přestal to počítat, ačkoliv jedno mu to nebylo.

To byla vlastně lež. Bylo mu to jedno.

A kromě toho, skutečnost, že tato žena byla zřejmě míšenka na prahu proměny, patrně znamenala víc. Neměl s tím tak docela osobní zkušenost, ale skoro.

Byl na tom kdysi tak jako teď ona.

„Čichám správně?“ Pohlédl na svého spolubydlícího. Nejlepšího přítele. Opravdového bratra v porovnání s těmi biologickými, které zanechal v lidském světě. „Nebo mi hrabe.“

„Ne.“ Vishous, syn Bloodletterův a syn Stvořitelky, vydechl oblak tureckého kouře, jehož opar mu nakrátko zastřel výrazné rysy tváře i bradku. „Nehrabe ti, poldo. A už mě fakt přestává bavit a otravuje mě mazat paměť téhle ženské. Její hormony se už musí rozhodnout, co udělají.“

„Po pravdě, tebe nebaví a otravuje většina věcí, co musíš udělat i jen jednou.“

„Nebuď protiva.“ Vishous mávl směrem k ženě. „Pá-pá…“

„Moment, upustila telefon.“

Butch vstoupil dál do zasvěcovacího prostoru a zvedl se mu žaludek. Zatracení bezduší. Radši by čichal k propoceným ponožkám. Naštěstí telefon přistál displejem nahoru v mastném bordelu a tak vyndal kapesník a otřel ho, jak nejlíp to šlo. Strčil přístroj ženě do kapsy a poodstoupil.

„Určitě ji nevidím naposled,“ poznamenal Vishous suše.

Vyšla do deště a Butch se díval, jak přechází asfalt a mizí na betonovém schodišti. „Takže to je ta, kterou monitoruješ?“

„Prostě nám nechce dát kurva pokoj.“

„Ta s webovými stránkami o upírech.“

„Zatracený Stoker. Fakt originál. Připomeň mi, abych se jí zeptal, až budu potřebovat pomoct se slovními hříčkami.“

Butch se vrátil pohledem ke spolubydlícímu. „Pátrá kvůli sobě. To jí nemůžeš odpírat.“

„No, mám lepší věci na práci než jí kontrolovat hormony, jako bych čekal, až se uvaří vejce natvrdo.“

„Umíš spoustu jazyků.“

„Sedmnáct, když jsem teď přidal ‚upíří konspirátory‘.“ Vishous upustil nedopalek ručně balené cigarety a zašlápl ho bagančetem. „Měl by sis přečíst některé ty blbosti, co postují. Ti kreténi mají celou vlastní komunitu.“

Butch zvedl ukazováček. „Pardon, profesore Xaviere, vzhledem k tomu, že doopravdy existujeme, jak je můžeš označovat za kretény? A jestli je ta ženská magor, jak to, že našla tohle zasvěcovací staveniště současně s námi?“

„Bude ti vadit, když ten Omegův bordel uklidím, nebo tu chceš jen stát a diskutovat o tom, co je nasnadě, než se ti rozpustí dutiny a déšť se ti nacucá do všeho toho kašmíru, co máš na sobě?“

Butch si s polohlasným huhláním smetal vodu z ramen pláště od Toma Forda. „Je to moc nespravedlivé, že víš, co na mě platí.“

„Mohls jít prostě v kůži.“

„Styl je důležitý.“

„A já bych to mohl vyřešit sám. Víš přece, že chodím se svou speciální posilou.“

Vishous zvedl rukavici podšitou olovem k ústům a uchopil špičku prostředníčku ostrými bílými zuby. Stáhl ochranný štít z toho, co bylo pod ním, a odhalil zářící ruku, poznamenanou po obou stranách vytetovaným varováním ve Staré řeči.

Natáhl své prokletí a vnitřek skladiště se osvětlil jako v poledne, krev na podlaze byla černá, krev v šesti vědrech rudá. Když Butch vykročil, jeho stopy zanechané v mastném smradu rychle mizely, to, co pokrývalo beton, pohlcovalo otisky a nabývalo nadvlády.

Butch se spustil do dřepu, hrábl do toho svinstva prsty a pak viskózní substanci promnul. „Kdepak.“

Vishous k němu sklouzl ledovýma očima. „Co je?“

„Je to špatně.“ Butch použil kapesník k očistě. „Je to moc řídké. Není to, jaké to bývalo.“

„Myslíš…“ Vishous, který nikdy neztrácel sled myšlenek, tentokrát sled myšlenek ztratil. „Děje se to? Myslíš?“

Butch se napřímil a přistoupil k jednomu z věder. Kbelík od maltové směsi. Ještě na něm byla značka výrobce. Krev uvnitř, odčerpaná ze žil nějakého člověka, byla jako sražená polévka. A tentokrát v ní bylo trochu masa.

„Myslím, že je tady srdce,“ řekl.

„To není možné.“

Po staletí si zasvěcenci Vyhlazovací společnosti vždycky nosili tento orgán s sebou domů v nádobě. Kupodivu, jestliže přišli o srdce poté, co jim ho jejich nový pán odstranil, dostali se do problémů s Omegou – právě proto si Bratrstvo udržovalo tradici zmocnit se těch nádob po zabití bezduchého, kdykoli to jen šlo.

Zabijáci mohli přijít o lidskost. O duši. O svobodu. Ale ne o ten srdeční sval, o jehož existenci už ani nevěděli.

„Ne, je to srdce,“ zamířil Butch k dalšímu kbelíku. „Tady je taky.“

„Omega nejspíš začíná lajdat. Nebo mu docházejí síly.“

Butch se otočil zpátky ke spolubydlícímu a výraz v bratrově tváři se mu nezamlouval. „Takhle se na mě nedívej.“

„Jak.“

„Jako bych byl řešením toho všeho.“

Následovala dlouhá pauza. „Ale ty jsi, policajte. A víš o tom.“

Butch k němu přistoupil a zastavil se těsně u něj. „Co jestli se mýlíme?“

„Proroctví nepatří nám. Je majetkem historie. Jak bylo předpovězeno, tak se stane. Nejdřív jako budoucnost, pak jako současnost, až přijde pravý čas. A potom to bude zaznamenaná posvátná minulost, spása druhu, konec války.“

Butch si vzpomněl na své sny, na ty, co mu přes den bránily ve spánku. Na ty, o kterých nechtěl mluvit se svou Marissou. „Co jestli ničemu z toho nevěřím.“

Co jestli tomu nedokážu věřit, opravil se v duchu.

„Domníváš se, že od tebe osud potřebuje svolení, aby mohl existovat.“

Nejistota mu šmejdila v žilách jako krysy ve stoce, nalézala všechny možné známé stezky. A mezitím, zatímco se úzkost šířila, se ocitl v pasti. „Co jestli na to nestačím?“

„Stačíš. Musíš stačit.“

„Nic z toho nedokážu bez tebe.“

Známé oči, diamantové s tmavě modrými rámečky, zněžněly a potvrdily tak, že i ta nejtvrdší látka na světě může povolit, když chce. „Mě máš navěky. A jestli potřebuješ, můžeš přijmout mou víru v tebe na tak dlouho, na jak potřebuješ.“

„O to jsem nežádal.“

„Nikdy nežádáme,“ opáčil Vishous chraplavě. „A i kdyby, je to jedno.“

Bratr potřásl hlavou, jako by se rozpomínal na kousky a útržky vlastního života, cesty podniknuté z donucení nebo pod nátlakem, pochybné dary vložené do jeho neochotných rukou, břemena vložená na jeho bedra, zatížená manipulacemi a tužbami jiných. Vzhledem k tomu, že Butch už znal minulost svého spolubydlícího stejně dobře jako svou vlastní, pochyboval v duchu o povaze takzvané teorie osudu, o níž Vishous mluvil.

Možná je intelektuální konstrukce osudu, předurčenosti, jen způsob, jak zarámovat všechny ty hnusně zkurvené věci, co se stávají. Možná všechna ta příslovečná smůla, co dopadá na hlavy v podstatě dobrých lidiček, celý ten Murphyho zákon, ve skutečnosti vůbec není smůla, jen neosobní povaha chaosu v akci. Možná všechno zklamání a bolesti, ztráty a odcizení, okorávání duše a srdce, jež jsou nevyhnutelné po dobu vyměřenou k tomu, než se každý smrtelník promění v popel a prach, nejsou ani v nejmenším předem dané nebo osobní.

Možná neexistuje žádný záměr vesmíru a po smrti nic není a seshora nikdo ten metaforický autobus neřídí.

Butch zalovil pod vlhkým kašmírem a uchopil těžký zlatý kříž, zavěšený na krku. Katolická víra mu říkala něco jiného, ale co on sakra ví.

A za takové noci jako ta dnešní si nebyl jistý, co je horší. Představa, že nese odpovědnost za ukončení války.

Nebo možnost, že ji nenese.

Položil Vishousovi ruku na rameno a sunul ji dolů po svalnaté paži, až sevřel mohutné zápěstí nad zářící kletbou. Pak si stoupl vedle bratra a zvedl smrtící dlaň, až kůže rukávu Vishousovy bundy zavrzala.

„Čas na úklid,“ pronesl Butch chraplavě.

„Ano,“ souhlasil Vishous. „Je to tak.“

Jak Butch držel paži ve výši, energie z dlaně se uvolnila obrovským výbuchem světla, záře ho oslepila, oči pálily, ale odmítal odvrátit pohled od té energie, strašlivé milosti, záhady původu vesmíru, jež nevysvětlitelně sídlila v jinak ničím pozoruhodném těle jeho nejlepšího přítele.

Pod tím návalem mizely všechny stopy Omegova zlobného díla, konstrukce budovy údržby, poměrně křehké stěny a podlaha a střešní trámy zůstávaly nedotčeny strašidelnou nádherou, jež se znovu zmocňovala skromného prostoru, který byl děsivě využíván k nejhoršímu účelu všech dob.

Co jestli Proroctví samo nestačí, říkal si v duchu Butch.

Koneckonců, smrtelníci nejsou jediní, kdo má omezenou dobu trvanlivosti. Dějiny se také rozkládají a ztrácejí v čase. Ponaučení se zapomínají… pravidla odkládají… hrdinové umírají a mizí…

Proroctví upadá v zapomnění, když přijde nová budoucnost a zmocní se přítomnosti jako své oběti, čímž potvrdí, že to, co bylo považováno za absolutní pravdu, je ve skutečnosti jen pravda částečná.

Všichni mluví o konci války, ale existuje vůbec něco jako konec zla? I kdyby uspěl, i kdyby byl skutečně Dhestroyer, co potom. Milost a světlo navěky?

Ne, pomyslel si s takovým přesvědčením, až ho varovně zabrnělo v páteři. Přijde další zlo.

A bude stejné jako to poražené.

Jen ještě horší.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Žena – tak si s oblibou říkala, potřebovala to, skutečná identita šla stranou – stála v davu těl, jejichž pachy ji obklopovaly kdysi dráždivou směsicí lidského potu a krve a smrtelnosti. Hudba je spojovala skrz uši, rytmus je navlékal jednoho za druhým do audio-gasmické girlandy, která se vinula po tanečním parketu, a jednotlivé články se houpaly, jak se boky vlnily, záda prohýbala a paže pluly v pomalém, smyslném pohybu.

Byla nehybná a nepohnutá, usrkávala kovovým brčkem alchymistický lektvar z ovoce a alkoholu, nevnímala jeho sladkost, necítila žádné účinky.

Se zavřenýma očima toužila nalézt metronom hudby, pronikání basů, šimrání virblu. Toužila po těle přitisknutém k jejímu, po dlaních sjíždějících od pasu k bokům, po prstech svírajících zadek, po penisu tlačícímu se k její těsně přiléhavé sukni. Toužila cítit něčí ústa v prohlubni hrdla. Jazyk, co by ji lízal mezi nohama. Toužila po zvířeti se dvěma hřbety, po sprostém, prudkém sexu.

Toužila…

Žena nevnímala, že se znovu vzdává. Ale když se skláněla a stavěla nedopitý nápoj na podlahu, uvědomila si, že odchází. Zase. Elegantně kráčela, natáčela se na jednu a pak na druhou stranu a zase zpátky, jak se proplétala mezi muži a ženami, kteří dýchali a intrikovali, žili a umírali, rozhodovali se a vzdorovali. Záviděla jim chaos jejich svobodné vůle, všechny ty zpětné odrazy, co si je najdou, dobré i špatné, všechny iluzorní cíle, jichž nikdy nebude dosaženo, všechny vzdálené obzory, které budou mít navždy před sebou, vzácné nikdy nezachycenou povahou západů slunce.

I když se vyznala v zatracení – a to hodně – ukázalo se, že země nechtěné hojnosti je nový druh pekla, a měla pocit, že ten zarputilý slabý neduh, jímž trpěla, se týká jen dostupnosti. Kdyby bylo všechno na dosah, na ničem by nezáleželo, neboť dosažitelné se podobá jídlu už pohlcenému, apetytu věčně ukojenému a vytvářejícímu odporný pocit napuchlosti, který odrazuje od chuti ještě někdy jíst.

Zatímco žena procházela mezi všemi těmi rameny a trupy, upíralo se na ni mnoho očí, ohlížely se nebo se vůbec neodvracely. Víčka se otevírala dokořán a brady maličko padaly, dopad její přítomnosti předbíhal frontu mnoha chemicky pozměněných smyslů, vrážel do těch mozků před jinými druhy zpětné vazby.

Když se poprvé vrátila sem do Caldwellu, opětovala jejich pohledy, všech, nejen těch v tomto klubu, ale i těch kráčejících po chodnících města a uvízlých s auty v dopravních zácpách a proudících do obchodů a z obchodů a do kanceláří a domovů. S horečným očekáváním v sobě hledala odezvu na některé z těch nevyřčených výzev, nějaké ano, harmonické nutkání dokončit akord, cihlu přidanou ke kolektivní zdi, vlastní drobnou minci, která doplní dolar.

Nepřišlo to.

Poslední dobou zůstávala noc co noc venku kratší dobu. A ve dne už nevycházela vůbec.

Zadní východ klubu byl označený červeným nápisem, varováním, že má být použit Pouze v případě nouze. Žena zatlačila na madlo a vyšla ven. Spustil se alarm, ale ona kráčela zadní uličkou a nastavovala obličej jarnímu dešti, který se řinul z bouřkových mračen nad její hlavou.

Je zima? ptala se v duchu. Musí jí být chladno potom, co pobývala v peci tělesného tepla.

Jehlovými podpatky cvakala o špinavou dlažbu a cákala v loužích, občas se jí nepodařilo došlápnout na nerovném terénu pevně. A když sklonila hlavu, vítr jí shrnoval vlasy dozadu, jako by ji noc chtěla jaksepatří vidět, jako by chtěla pozorovat její smutek podobna laskavému příteli, soucitně, starostlivě.

Křiklavé basy z klubu za ní slábly, nahrazovaly je tišší hovory deště kapajícího z požárních schodišť a okenních říms a nárazníků opuštěných aut. Toulavá kočka skučela a nedostávalo se jí odpovědi na její hrdelní výzvy. Kolem se přehnalo policejní auto, pronásledující zločince nebo snad spěchající někoho před zločinem zachránit.

Žena kráčela bezcílně, ačkoliv ji mírně probralo, když vycítila, že ji někdo sleduje. Ohlédla se a už si říkala, že se snad spletla. Ale pak… Ano. Bylo to tam. Postava s dlouhýma nohama a širokými rameny, muž vynořující se ze stínu do lhostejné broskvové záře městského osvětlení.

Žena nezměnila tempo, ale ne proto, že chtěla být dostižena.

K dostižení však brzy došlo, muž zdolal vzdálenost a ocitl se vedle ní, erekce v jeho kalhotách a testosteron proudící mu v žilách vytvářely z míjení jejich těl jakýsi předem daný závěr.

Zastavila se a znovu vzhlédla do bouře. Déšť jí cupital po tvářích a čele, ohleduplný host, který nechce hostitele přehnaně rušit.

„Kampak, holka,“ pronesl muž.

Narovnala hlavu a vrhla po něm pohled.

Měl téměř přitažlivou tvář, ale tomu, aby byla skutečně hezká, bránila trochu příliš malá vzdálenost mezi tmavýma očima a sevření příliš tenkých rtů. A to byl možná důvod, proč si nechal udělat to tetování na šíji a proč si ulízal černé vlasy pomádou dozadu. Chtěl potlačit pedantské rysy obličeje. Patrně se tím taky dalo vysvětlit, proč mu mezi křivými zuby trčel joint, jako odezva jeho vzrušení.

„Proč musíš bejt taková.“ Vyndal jointa. Odplivl si na mokrou zem. Zastrčil brko zpátky. „Co máš za problém.“

Ani jedno z toho nebyla otázka, takže neodpověděla na to, na co se ve skutečnosti neptal. Jen zírala do jeho chamtivých lesklých černých očí a vnímala jeho tep, ačkoliv on sám ho nevnímal.

Potáhl z trávy a vyfoukl jí kouř přímo do obličeje. A když zakašlala, přejel pohledem její tělo, jako by byla předmět vystavený na regále. Jako by na ni měl právo, ale doufal, že se mu bude bránit. Jako by měl v úmyslu jí ublížit a těšil se na bolest, kterou způsobí.

„Dám ti jednu šanci,“ pronesla tlumeným hlasem. „Odejdi. Hned.“

„Ne, to asi ne.“ Odcvrnkl jointa, jehož žhavá špička oranžově zablikala, když se kutálela do odtokové stružky a odplouvala bůhvíkam. „Jsem milej kluk. Bude se ti to líbit…“

Přesně věděla, kdy se pohne a jakým směrem. Sáhl po jejích dlouhých tmavých vlasech, popadl je jako lano a trhnutím ji vyvedl z rovnováhy, což nebylo vzhledem k výšce jejích podpatků nic těžkého. Jak se jí zkroutila záda a jeden kotník se podvrtl, vadilo jí, jak neelegantně padá.

A to přímo na něj.

Podle toho, jak snadno ji zachytil, se silnou paží kolem ňader a nožem u jejího hrdla, nabyla dojmu, že se v tom zdokonalil mnoha úspěšnými pokusy, praxe a trénink ho dovedly k tomu, aby ji odvlekl z toho mála světla, co tu bylo, do husté tmy po stranách uličky.

Škubnutím si ji přitiskl k tělu. „Zařveš a podříznu tě. Dáš mi, co chci, pustím tě. Kejvni, krávo.“

Zavrtěla hlavou. „Vážně mě musíš pustit…“

Nůž se jí zaryl ze strany do hrdla, řízl ji. „Kejvni, krávo…“

Devina ovládla situaci tím, že nechala člověka zkamenět na místě, s paží kolem sebe, s nožem u její krční žíly, s vahou přenesenou na kostrč. Pak zmizela z jeho sevření a zhmotnila se před ním. Když se její tělo přemístilo, vypadal, jako by tančil sám se sebou. Nebo jako by se chystal podříznout hrdlo sám sobě.

Žena si shrnula vlasy, pocuchané jeho hrubým zacházením, a uhlazovala ty nádherné tmavé prameny, jako by konejšila nervózního koně. Pak si přehodila vlny přes jedno rameno, kde ihned spočinuly s veškerou krásou. Pevnou rukou přiložila prsty ke zranění, jež způsobil, a zachytila krev, která prýštila z místa, kde se jí čepel zaryla do šíje. Smutně se zadívala na červený lesk.

Pouhá iluze. Část „oděvu“, jímž zakrývala svou skutečnou podstatu, když se chtěla pohybovat mezi lidmi. Kéž by to byla skutečnost…

Zvedla oči za přiškrceným zasténáním. Muži dělalo velké problémy pochopit zvrat událostí, ústa měl dokořán, šok a nelibost v jeho tváři ho měnily v dospívajícího kluka, který si pustil pusu na špacír v ředitelně.

„Říkala jsem ti to,“ pronesla tiše. „Měls mě nechat být.“

Naklonila si a označkovala jeho ochablé rty svou krví, pěkně doplnila rtěnkou ty korálkové oči a tu sucharskou pusinku.

„C-co-co…“

Vlepila mu políček otevřenou dlaní, dost prudce, aby ho to ohromilo. A pak ještě jeden, až sám začal krvácet, jak se kousl zevnitř do tváře.

Přiblížila obličej k jeho a zašeptala: „Budeš pykat za všechno, cos vzal a co ti nepatřilo.“

Pak ho políbila, přiložila ústa na jeho, vsála mu dolní ret mezi zuby – a v té chvíli ho prokousla a odtáhla se, až z něj kus urvala. Když začal křičet, vyplivla kůži do hrsti a otřela mu ji o obličej, pomazala ho vlastní krví.

„Tohle se ti nelíbí?“ cedila skrze zuby, zatímco se pokoušel uhýbat před vlastním dolním rtem. „Nelíbí se ti, když tě někdo nutí k polibku, o který nestojíš?“

Hodila po něm ten kousek jeho úst a škubnutí ruky jí stačilo, aby odletěl pozadu vzduchem a narazil do vlhkých, umouněných cihel budovy, u níž měl v úmyslu ji znásilnit. S pažemi a nohama roztaženými silou její vůle jí připomínal krocana, připraveného k naplnění nádivkou na Den díkůvzdání.

Ačkoliv mu krev stékala přes drsňácké tetování na šíji, prýštila z úst, která teď byla zásluhou jejího přemodelování dost a dost velká v poměru k obličeji, byl v takovém šoku, že ani nemohl křičet. Překonal to však, když zvedla dlaň a vyslala do něj energii.

Pak tedy už zvuk vydal, pisklavý nářek probodnutého zvířete.

Ona ho ale nebodala. Ten zvuk byl nicméně protivný.

Druhou dlaní k němu vyslala kouzlo, průhlednou bublinu, která se mu vytvořila kolem hlavy a zadržela křik, čímž ušetřila její uši nevyhnutelného zvonění, jež by jinak vydrželo ještě o hodně déle než on sám.

Devina proťala uprostřed pokožku po celé délce trupu a strhla ji, všechno se sloupávalo ze svalů a kostí vespod, kůže z něj padala spolu s nyní už nepotřebným oblečením a tvořila dvě hromádky po obou stranách u jeho nohou.

Rozpáraný muž, lesknoucí se v dešti, dosud dýchal a krve už bylo velice málo, jen lymfatická tekutina prýštila ze šlach prstů u nohou. Ledacos se ale cukalo, hlavně ruce a nohy, a také prsní svaly. A pak přestal ovládat střeva.

Inkontinence byla velmi neslušná.

Znechuceně přivolala bublinu zpátky do dlaně a nechala ho spadnout na zem jako vykuchanou hromadu masa. Na odchodu si pohrávala s umlčovacím kouzlem, driblovala si jím po boku, pleskání o dlažbu uličky se rozléhalo, rytmus vlastní výroby, který ji nezajímal o nic víc než ty, jež vytvořili jiní a jež zněly z reproduktorů v klubu.

Když se ocitla na slepém konci uličky, o několik bloků dál na sever, uslyšela rozruch z míst, kde předtím byla, a usoudila, že člověka už někdo našel. A samozřejmě se spustil koncert sirén.

Ačkoliv zvuky sirén chrlil Caldwell v noci jako splašené replikační kouzlo, takže možná šlo o jinou naléhavou událost.

Žena přestala driblovat, chytila bublinu a vybalancovala si ji na špičkách prstů.

Déšť padal ještě bojácněji, jako by se nemohl rozhodnout, zda se má proměnit v mlhu, nebo ne – nebo ho možná zastrašila? Nicméně jak nekonečně malé kapičky dopadaly na bublinu a klouzaly z ní, nechávaly za sebou duhu barev a připomínaly jí předsádky starých knih se spirálami vodotisků. Znovu se zamyslela nad tím, jak dlouho byla na zemi, a pak nad svým relativně nedávným zajetím. Ten problém vyřešila s nemalou vynalézavostí. Nicméně měla obavy. Hned poté co unikla ze Studny duší pomocí důmyslného svádění, očekávala, že ji otec všeho, Stvořitel, pokárá, zažene zpátky dolů, znovu ji potrestá ještě delším odsouzením k izolaci.

Ale čím déle směla šmejdit ulicemi města, čím víc zima přecházela v jaro, tím víc si uvědomovala, že své svobodě může důvěřovat. A přesto, čím déle tu byla a čím víc důvěřovala své svobodě, tím víc jí docházelo, že je – autonomní pohyb stranou – pořád v zajetí. Pořád uvězněná. Pořád obtěžkaná okovy, ačkoliv je nevidí o nic víc, než si umí představit mříže, jimiž je obklopená.

Obklopena potenciálními milenci a nekonečnem možností konzumace na všech úrovních truchlila po ztrátě své jediné pravé lásky a želela nevídaného odloučení, které poznamenalo konec jejich vztahu. Jim Heron, padlý anděl, se teď nalézal v nebi, navěky bez ní – a navěky ne osamělý. Byl s tou bezvýznamnou dívenkou Sissy, na kterou se hloupě nevykašlal, a jeho věčnost s tou ubohou fňuknou budila v Devině touhu zničit celý svět. A pak se pustit do zbytku galaxie.

Docházelo jí, proč Stvořitel kašle na to, jestli zas chodí po světě.

Otec totiž věděl, že ve skutečnosti nemá žádnou svobodnou vůli, neboť její neopětovaná láska je žalářní kobka, v níž bude vězet navěky.

Nával známé bolesti jí bránil dýchat a to, že teď viděla rozmazaně, už nezpůsoboval déšť.

Zoufale potřebovala zbavit se utrpení, a tak mrštila bublinou do čela uličky. Nárazem do slizkých cihel se průsvitná nádoba rozbila, roztříštila se jako sklo a vydala přeúzkostný zvuk, jaký její černá duše vydávala od chvíle, kdy ji anděl, jehož milovala, zavrhl kvůli jiné…

Bez lásky je i zlo nešťastné.

Bylo divné chtít zničit vlastní existenci a oplakávat její ztrátu, jako by byla smrtelnice a studená ruka smrti jako zloděj utrhla milované, nenahraditelné jablko z rodokmenu.

Bylo to sakra na pytel.

KAPITOLA PÁTÁ

Upír se bojí slunečního světla, noci vůbec. Tma je svoboda, stíny jsou bezpečí, mračna zakrývající hlučnou, jasnou tvář měsíce znamenají štěstí. Blízkost východu slunce naopak na těle varovně brní a čím větší je broskvová záře na východě, tím hlubší hrůza se šíří v hrudi. Bez ohledu na to, jak silný máte hřbet, jak mocnou pravici, jak pevnou vůli, ty zlaté paprsky jsou kosa věčně ostrá, plamen, jenž nikdy neuhasne, tůň, v níž číhá jen utonutí, nikdy záchrana.

Syn zůstal stát na velkolepých kamenných stupních zády k sídlu Bratrstva černé dýky, vlhkost bouře, která už pominula, přetrvávala v nehybném vzduchu jako vůně ženy, jež opustila místnost. Před ním, pod ním se rozkládalo údolí borovic a javorů, první chundelaté jehličnatými větvemi, druhé poseté nesmělými pupeny, z nichž se stanou časem a s nástupem teplejšího počasí listy, které se rozvinou, a plnohodnotné květy, i když postrádají okvětní lístky i vůni.

Katastrofa však hrozila.

Tam. Za horami. Slabý ruměnec, jako by studená temná obloha cítila rozpaky z radosti, s níž vítá vycházející slunce.

Jestli zůstane tady venku, jestli upře své upíří oči na smrtící krásu, bude po všem. Krátce bude trpět v infernu vlastního těla, ale potom ta dlouhá, chronická agonie, věčně přítomná v jeho životě, skončí.

„Bratranče?“

Syn se otočil na patě. Ve velkolepém vchodu se tyčil Balthazar, syn Hanstův, s tělem zarámovaným světlem z vestibulu, jako by byl světec, duch a živý, dýchající upír současně. Ale tak už to se zloději bývá, že ano. Nikdy nevydají ani hlásku a dokážou krást, aniž jsou přistiženi – protože nikdo neví, že se jejich ruka ocitla v nestřežené kapse, dokud už není pozdě.

„Už jdu,“ zahučel Syn a obrátil se zády k obzoru.

Oči ho začínaly pálit a pokožka na ramenou se napínala, jako by už byl vystaven žáru, který teprve přijde.

Když se těžká váha hlavních dveří zavřela, byl rád, že bratranec ví a chápe. Dnes v noci byl jeho talhman těsně pod povrchem, ta špatná stránka se plížila kolem a dožadovala se…

„Víš, nebudeš vypadat dobře s opálením, které krvácí.“

Syn sebou trhl. „Já myslel, že jsi šel zpátky dovnitř.“

„Ne, jenom sis to přál.“ Balthazar si zapálil cigaretu, vydechl a zacvakl staromódní zapalovač. „A než mi řekneš, že se vracíš dovnitř, chci jen, abys věděl, že ti nevěřím.“

„Nemusíš někoho oloupit?“

„Ne.“ Balthazar přezíravě mávl rukou. „Toho jsem už nechal.“

Syn se zasmál. „Jo. Jasně.“

„Nevěříš, že bych mohl otočit list?“

„Od narození nemáš svědomí.“

„To je trochu drsné, nemyslíš?“

„Ani nepoznáš, kdy lžeš.“

Balthazar zvedl cigaretu. „Tak ale v tom se moc mýlíš. A právě proto, že jsem mistrovský lhář, poznám, když ostatní kecají.“

Zíral upřeně na Syna a ten měl sto chutí ho zvednout a shodit sakra z hory do propasti. „Nezačíná ti tady venku být horko?“

„Jestli to nevadí tobě, tak mně taky ne.“

„Copak jsi nikdy nechtěl být chvilku o samotě?“

„Aspoň si nebudu muset zapalovat další cigaretu.“ Ten hajzlík ohnul a natáhl palec. „Víš, zánět šlach není žádná legrace.“

Syn se obrátil čelem k bratranci. „Jsi šílenec. Uvědomuješ si to?“

„Já nejsem ten, co se chce dobrovolně ugrilovat.“

„Jak přesně bys nazval někoho, kdo stojí tady venku jen proto, že tu stojím já?“

„Ale to není dobrovolnost.“ Balthazar přimhouřil oči. „Nutíš mě, abych se zabil.“

Syn zvolna zatleskal. „Dobrý výkon. Teď se kurva vrať dovnitř, než přijdeš bezdůvodně k úhoně.“

Když Balthazar jen tak stál, kouřil a rychle mrkal, ačkoliv stál čelem odvrácený od východu slunce, Syn si založil paže na hrudi.

„Nepůjdu dovnitř…“

„Fajn, shoříme spolu…“

Někdo otevřel dveře a zaklel. „Co vy dva kurva děláte tady venku?“

Oba prudce otočili hlavy. Zypher, příšerně hezký parchant, se tvářil jako paní učitelka, jediné funkční oko se nesouhlasně mračilo. Druhé, o které přišel asi před dvěma měsíci při boji na nože s bezduchým, bylo v současnosti nahrazeno umělým se štítem Kapitána Ameriky místo duhovky.

„Do toho ti nic není,“ odsekl Syn.

Balthazar pokynul. „Jen pojď ven. Řekl jsem mu, že nepůjdu dovnitř, dokud nepůjde on.“

Zypher si povytáhl kožené kalhoty a vypochodoval na schody, i když mu obličej okamžitě zrudl a musel zvednout paži, jako by ho někdo chtěl trefit do zdravého oka pohrabáčem.

„Víš, neviděl jsem slunce od proměny…“

Syn odolal nutkání dupnout si bagančetem. „Tak to má být!“

„Tak proč jsi tady venku?“ Zypher natáhl dlaň. „Balzi, můžeš mi jednu dát?“

Balthazar nabídl balíček. „Vždyť nekouříš.“

„Ale to se přece před popravčí četou dělá.“ Zypher dloubl loktem do Syna. „Chápeš. Popravčí četa. Ha ha ha.“

Syn se podíval z jednoho na druhého, zatímco Balthazar zapaloval cigaretu a Zypher…

Kuckal a kašlal, jako by mu někdo nasadil masku připojenou k nádrži plné naftových zplodin.

„Víš,“ bouchal ho Balz do zad, „ty fakt nejsi kuřák.“

„Kristepane, jak to děláte?“ prskal Zypher a zamačkával cigaretu o podrážku boty. Když se napřímil, vzepjal se a zasyčel. „Horko, ach, to horko…“

„Hele! Co tady sakra chlapi venku děláte! A proč mě na ten mejdan nikdo nepozval?“

Všichni tři se otočili, což bylo docela milé, protože Syna přestal pálit obličej – ačkoliv teď měl pocit, jako by se mu na zádech dala smažit vajíčka. Syphon, další ze Synových bratranců, vystoupil z vestibulu a ve tváři mu bylo bezmála znát nechápavý výraz. Ne že by z toho ksichtu bylo nějak moc vidět, vzhledem k tomu, že měl obě paže zdvižené a zakláněl se, jako by před ním někdo odklopil víko z plutonia.

„Pojď ven,“ řekl Balthazar. „Zabíjíme se, protože Syn nechce jít dovnitř.“

„No tak jo. To by šlo.“

Když ten blbec pitomá naslepo vykročil na plošinu před vstupem a zakopl na schodech, Syn vypustil proud nadávek skoro stejně žhavých jako zářící koule smrti. KTERÁ VÁŽNĚ NEMUSELA PŘEDSTAVOVAT PROBLÉM PRO NIKOHO Z NICH AŽ NA NĚJ.

„Co to s vámi je, lidi!“ Otřel si rukávem slzící podrážděné oči. „Vraťte se do domu!“

Skvělé, už mu teče i z nosu – jako by právě nasál sedmnáct trilionů feferonek z plamenometu.

„Copak to nechápeš,“ kýchal a slzel Balthazar. „Jsme s tebou už stovky let.“

„Žádného Bastarda neopustíme,“ řekl někdo – Syphon?… kdoví, sakra, už mu odcházel i sluch.

Zypher zřejmě přikyvoval. Nebo na něj šel epileptický záchvat. „Jestli umřeš, umřeme všichni…“

Hlas, který explodoval z domu, patřil k těm, vedle kterých by James Earl Jones působil jako sopranista a Gordon Ramsay jako poradce truchlících.

„Do domu! Hned!“

Xcor, vůdce Bandy bastardů, nemrkal do slunce. Ani se neskláněl před žárem vycházejících paprsků, ani si nijak neclonil obličej. Svalnatý válečný oř se zaječím pyskem a mohutnými svaly proměnil už jen svou přítomností ten Synův kousek v pošetilost.

Jeden za druhým klopili hlavy a procházeli husím pochodem kolem ohromného muže, který držel dveře vestibulu dokořán. Úleva nastala okamžitě. Jen co vstoupili do sídla a soustava neproniknutelných panelů se za nimi zabouchla, pekelný vzestup teploty povolil, páteř útoku praskla.

Xcor nevěnoval žádnému z nich ani pohled. Nebo aspoň Synovi to tak připadalo. Těžko říct, protože mu ještě pořád slzely oči. Ne, to nebylo přesné. Bylo to spíš, jako by měl na obličeji připevněný pár zahradních postřikovačů.

A tudíž neviděl nic z nádhery, do které vstoupil. Ani mramorové sloupy, ani mozaikovou podlahu s vyobrazením jabloně v plném květu, ani zlacenou balustrádu nad krvavě rudým schodištěm, ani fresku válečníků na hřebcích o tři podlaží výš na stropě.

Ani záda ostatních Bastardů, když vykročili směrem k jídelně, kde se podávalo Poslední jídlo pro celou komunitu.

„Páni, já mám hlad,“ pronesl Zypher ledabyle, jako by se právě všichni neopékali jako špekáčky na ohni. Nebo jako by je šéf neseřval. „Víš, asi začnu držet keto.“

„Na rozdíl od čeho?“ zeptal se Syphon.

„Od Atkinsovy diety.“

„V čem je rozdíl?“

„Při jedné jíš maso a při druhé… jíš maso.“

„Páni, to vypadá, že máš těžké rozhodování.“

„Nenuť mě, abych si vyndal bulvu a hodil ji po tobě.“

Zatímco všichni drsně žertovali, Syn chytil Balze za rameno a odtáhl ho dozadu. Zadíval se druhému Bastardovi do obličeje a tiše promluvil.

„Jen abys věděl, byl bych tam venku zůstal. Dokud by nezbyly jen plameny.“

„Jen abys věděl…“ Balthazar se k němu naklonil a pronesl ještě tišeji: „Ne, nezůstal.“

„To se pleteš.“

Bratranec zavrtěl hlavou. „Znám tě líp než ty sám sebe.“

„Nedělej ze mě hrdinu. Jen bys přišel k úrazu.“

„Ale já z tebe nedělám hrdinu. Toho se nemusíš bát. Ovšem nesnesl bys vidět smrt žádného z nás o nic víc než zachránit sám sebe z kruhu ohně.“

„To nedává smysl.“

Balz jen zavrtěl hlavou, jako by nechtěl ztrácet čas s blbcem, a odkráčel. Syn měl sto chutí vydat se za ním a přimět ho k pěstnímu souboji, jen aby uvolnil nahromaděnou energii. Ale Wrath by to ve svém domě nestrpěl – a kromě toho u jídelního stolu seděla mláďata. Nebyl důvod uspěchat jejich vzdělávání v temných dovednostech hádek s příslušníky vlastního rodu.

Syn se otočil a zamířil místo toho k hlavnímu schodišti, které vedlo do prvního patra. Bral schody po dvou a nevěděl, proč spěchá.

Blbost. Dobře věděl proč.

Kdypak se mu ostatně chtělo zasednout k jídlu?

Jeho pokoj se nalézal v křídle, které, jak se dozvěděl, bylo zvlášť otevřeno kvůli zahrnutí Bandy bastardů do řad domácnosti. Podle jeho názoru to byla zbytečná pohostinnost. Po staletí ve Staré zemi žili Bastardi na útěku, tábořili v chýších a lesních úkrytech, schovávali se před sluncem improvizovaně a modlitbou, ozbrojeni jen svými přikrývkami, agrese byla jejich strava a krev nepřátel byla úlitba, která je držela naživu.

Bylo to mnohem lepší, usoudil, když otevíral dveře ložnice. Na rozdíl od tohoto pohodlí domova, který mu nikdy nebude patřit.

Vstoupil dovnitř, boty tvrdě dopadaly na holou podlahu a nepřekážel mu žádný nábytek, žádná postel s nebesy neužírala polovinu podlahové plochy, nebyl tu prádelník, kam by si ukládal oblečení, ani psací stůl pro korespondenci, kterou nikdy nedostával ani na ni neodpovídal, žádné křeslo, kam by složil tělo, ani když byl tak unavený, že ho bolely i kosti.

V koupelně, kterou nechal zbavit obláčkových ručníků, jež kdysi spočívaly na zlatých věšácích jako ptáci na hřadech, odložil oblečení i zbraně, pěkně jedno po druhém. Nejdřív zbraně, které nakladl na mramorový pult do úhledné, urovnané řádky hněvu. Dvě ocelové dýky. Čtyři pistole, z toho dvě s tlumiči. Sedm zásobníků rezervní munice, protože jeden spotřeboval, když trénoval střelbu na bezduchém. A pak dvojici házecích nožů, kus nylonového provazu, lepicí pásku, dláto a kladivo.

Ty poslední čtyři položky ze seznamu? O těch nikdo nevěděl. Byly pro něj. Byly… soukromé.

Následovalo oblečení. Nejprve kožená bunda, kterou položil přes okraj vany na nožičkách. Černé tričko složil a položil vedle bundy na vyhřívanou mramorovou podlahu. Boty seřadil vedle trička, ponožky složil na tričko, kožené kalhoty složil a přehodil přes bundu. Když byl úplně nahý, znovu zvedl tričko a ponožky a hodil je do šachty na špinavé prádlo. Tohle nesnášel. Ve Staré zemi nosil oblečení, dokud z něj nespadlo, měnil jednoduché kusy jen v případě nezbytnosti. Zpočátku bylo tohle šetření zdroji otázkou nutnosti. Pak se to proměnilo v záležitost efektivity, protože nechtěl ztrácet čas bezvýznamnostmi.

Teď žil tady. Kde nikdo nechtěl jíst rostbíf vedle někoho, kdo páchl ulicí, potem, krví bezduchých a střelným prachem.

Smrtí, dávanou i přijímanou.

Tuto zjemnělost mu vysvětlili a jemu vadilo, že se musel podvolit. Ale bylo to, jak to bylo. Během svého života se čas od času musel podvolovat vyšším mocnostem. Ať už byly ctnostné… nebo ne.

Otočil se zpátky k výstavce jediných věcí, na kterých mu v životě záleželo – bez ohledu na to, co si myslel Balz – a přitahoval ho nylonový provaz.

A dláto.

A kladivo.

Tělo se mu pohnulo samo od sebe, jak ho volaly jeho soukromé nástroje. Přitom viděl v duchu jejich jiné verze, listoval ve vzpomínkách na mnohé ostré čepele a pomůcky k nucenému znehybnění, jež během staletí používal, jako by šlo o fotografie lidí, jejichž společnost ho těšila, a radostných událostí, sdílených s rodinou a přáteli… oslav, slavností, narozenin.

Aniž k tomu dala mysl vědomý povel, ruka sáhla po dlátu, špičky prstů putovaly po ostrém konci, pracovním konci, konci, který projel mnohou měkkou tkání a zaryl se do mnoha tvrdých kostí. V jeho nitru burácel talhman, děsivá energie cestovala z centra hrudi přímo do paže, do dominantní ruky. Následovalo chvění, třas, chvění, třas.

Ale ne slabost. Popíraná síla.

Představoval si v duchu, jak používá dláto, kladivo… pilu a sekeru… další nástroje svého strašlivého řemesla… a viděl těla svých obětí, ležící na různých podlahách. Dřevěných podlahách, nalakovaných i nenalakovaných. Mramor, kámen a keramická dlažba. Koberce, koberečky, linoleum. A pak tu byly scény z přírody. Houbovité matrace mokrého listí. Chladný lesk zamrzlých rybníků a závěje sněhu. Škrablavý beton. Poddajný písek oceánu, skalnaté břehy řek a chamtivé šplouchání vody v jezeře.

Synovi se zrychlil dech a na hrudi mu vyvstal pot, stoupal mu jako vlna po hrdle do obličeje.

V duchu viděl vykloubené údy. Ústa zkřivená a otevřená výkřikem. Střeva valící se z řezných ran, jež způsobil v podbřišku.

Masíroval ukazováčkem plochou ocelovou tvář dláta, zahříval chladný kov vlastním tělesným teplem, hladil… hladil…

Škubnutí v penisu ho přimělo shlédnout překvapeně na své ztuhlé pohlaví.

Nebylo to škubnutí. Jeho erekce narazila na úchyt zásuvky mezi umývadly.

Zíral na svůj zvětšený úd a pozoroval ho jakoby z dálky. A pak pohladil čepel dláta.

Vjem se okamžitě přenesl do jeho vzrušení, které poskočilo. Chtělo víc.

Zvedl dláto a podržel si ho před obličejem. Tak čisté, tak precizní, rozměry ohraničené ostrými, nepoddajnými hranami.

Dole u svých kyčlí našel druhou dlaní úd. Začal pumpovat a upřeně hleděl na čepel. Prudčeji. Rychleji. Ostřeji. Čistěji. Až už nepoznával, kde jeho úvahy o dlátu končí a kde začíná sexuální pud. Obojí spolu splývalo, vlákna, jež začínala samostatně, se rychle proplétala a tvořila lano, jež spojovalo věci, které spolu nikdy neměly nic společného.

Sex a smrt.

Zčistajasna se v něm zvedl obrovský poryv, stoupající žár a pocit naléhavosti, a otevřel se pokřivené vášni. Otáčel dlátem v ruce a díval se, jak si stropní světlo pohrává s čepelí, mrká, blýská se… koketuje, svádí. Jako by byl s milenkou, těkal očima mezi dlátem a svým údem, setrvačnost rozněcovala, posilovala.

Pod kůží mu pulzoval talhman, potřeba zabít tu druhou stranu sebe, kterou potlačoval do té míry a tak dlouho, jak jen to šlo. Prudčeji. Rychleji. Sípavý dech, jeho. Bušící srdce, jeho. Tlak v žilách, napjaté šlachy na šíji, hlava klesající dozadu s pevně zavřenými víčky. Ale nezáleželo na tom, že už nevidí dláto. Měl hustý les obrazů, jimiž se mohl v duchu potulovat, průvod zkrvavené, mučící rozkoše, která byla vším, co v nitru nedokázal cítit.

Narůstání… narůstání… narůstání –

Až…

Cvakání. Výrazně vnímal cvakání, jak se jeho pěst pohybovala po délce údu tam a zpátky. A pak začal cítit pálení, způsobené třením, a nebylo příjemné. Pod místem, kde třel, ho varlata pálila, jak stoupala k tělu, jako by se snažila zcela vyprázdnit, kdyby to jinak nešlo.

Stimulace se změnila ve strangulaci, jako by se tomu, co bylo přivoláváno, odpírala možnost vyjít. Z narůstání se stalo hromadění. Kulminace se změnila ve frustraci.

Alchymie, kterou vytvořil, se nyní obracela proti němu, nespoutanost, s níž popustil otěže své mysli, už zmizela, zavilá grimasa všechno napravila do té míry, že se uviděl v zrcadle.

Jeho odraz byl šeredný, rysy, jež v klidu vypadaly drsně, teď působily zmučeně ohavným odpíráním, které dobře znal. A pak tu bylo dláto, těsně u úst, jako milenka, kterou líbal. A jeho ruka pumpovala, hlavice údu byla fialová od mačkání a tření nasucho.

Teď bolest. Ale stejně jako u rozkoše, jež vycházela z myšlenek na zabíjení, byl původ tohoto utrpení úplně zmatený. Způsobilo ho škubání údem? Nebo něco mnohem hlubšího… sahajícího až k jeho samotnému počátku.

K jeho původu.

Syn to vzdal, odhodil dláto, narušil uspořádaný útvar kladiva a provazu a lepicí pásky. S heknutím přepadl dopředu a sevřel rukama okraj pultu. Dech mu sípal v hrdle a hvízdal mezi zuby, z brady mu kapal pot a přistával na nártu bosé nohy.

Nic není horší než hnát se za úlevou.

Nikdy se nedá chytit.

KAPITOLA ŠESTÁ

Nazítří ráno se ve značně ztenčené redakci Caldwellského denního kurýru podlomila Jo kolena a zadek dopadl na kancelářskou židli. Začaly se jí třást ruce, ale podařilo se jí odložit lesklé fotografie na psací stůl, místo aby je shodila do chamtivých spárů gravitace. Hromádka snímků se rozprostřela do vějíře, různé úhly strašidelného obličeje se opakovaly, až jí připadalo, jako by její zrak koktal: Oči rozevřené hrůzou. Rysy zkamenělé ve výkřiku. Odhalené zuby podobné divokému zvířeti.

Už nic lidského.

„Promiň,“ řekl Bill Eliott. „Nechtěl jsem ti pokazit snídani.“

„To vůbec ne.“ odkašlala si a přesunula horní snímek na dno hromádky. „To je dobré, já…“

Jo zamrkala. A i se zavřenýma očima uviděla úplně poničené tělo, lesknoucí se pod světly policejních reflektorů. Hrdlo se jí sevřelo jako pěst a uvažovala, jestli nemá vyběhnout z redakce a vyzvracet se u zadních dveří na parkovišti.

„Říkal jsi něco?“ Napřímila se na rozvrzané židli. „O tom, kde se ta mrtvola našla?“

Bill zkřížil paže na hrudi a opřel se dozadu na své židli přes uličku. V devětadvaceti byl půldruhého roku ženatý a pohyboval se na pomezí mezi hipsterem a dospělým, chundelaté černé vlasy a brýle v černých obroučkách a těsně přiléhavé džíny odpovídaly spíš prvnímu, vážnost, s níž bral svou práci a manželku, tomu druhému.

„Sedm bloků od technoklubu Desítka,“ řekl.

„Co sakra… se mu stalo.“ Jo se podívala na další obrázek v řadě a silou vůle udržela obsah žaludku uvnitř. „Chci říct, ta kůže…“

„Není. Jako by někdo stáhl krávu. Jelena.“

„Tohle je… nemožné.“ Vzhlédla. „A chtělo by to čas – bezpečnostní kamery. Ty přece musí…“

„Dělá na tom policie. Mám kontakt. Ozve se nám.“

„Nám?“

Bill popojel se židlí a poklepal na hromádku hrůz. „Chci, abychom to napsali spolu.“

Jo se rozhlédla po prázdných stolech. „Ty a já?“

„Potřebuju pomoc.“ Podíval se na hodinky. „Kde je sakra Dick. Říkal, že už tady bude.“

„Počkej, ty a já. Psát článek společně. Ke zveřejnění v opravdických novinách.“

„Ano.“ Bill se podíval na telefon a zamračil se. „Vždyť už spolu pracujeme ty-víš-na-čem.“

Zahleděla se mu do očí. „Snad nemyslíš, že to má něco společného s…“

„Oficiálně ne, nemyslím, a ty taky ne. Jak začneme mluvit o našem malém vedlejšáku s hledáním upírů, Dick si bude myslet, že jsme se zbláznili.“

Jako by frontální mozkový lalok Jo zasáhl ostrostřelec, zmocnil se jí pocit, že se musí Billa na něco zeptat… Na něco ohledně včerejší noci…

Když ji nic nenapadalo a bolest se jen zhoršovala, potřásla hlavou a znovu sklopila zrak k fotografii celého těla. Lesklou změť tvořily jen svaly a šlachy se šokujícími záblesky bílých kostí. Žíly jako fialové dráty přidávaly té zborcené anatomii jemné akcenty. A lůžko, na kterém mrtvola ležela? Kůže.

No, po pravdě řečeno, vypadalo to, že tam je i nějaké oblečení…

Známá bolest hlavy se jí vlnila v lebce a hrála na klávesy jejích receptorů bolesti. Trhla sebou a vtom se zadní dveře redakce otevřely dokořán. Dick Peters, šéfredaktor Kurýru, vstoupil, jako by mu to tu patřilo, jeho těžké kroky hlásaly aroganci a nadřazenost, jaká se vyskytuje jen u opravdu podprůměrných. Padesátník s pětadvaceti kily nadváhy a sexismem jako vystřiženým z padesátých let, záhyby tuku vycpávaly kdysi pohledný obličej hezouna z vysoké a byly předzvěstí aterosklerózy, která se ho předčasně zmocní.

Ale ne dost brzy. Ne na nejbližších čtyřech a půl metrech.

„Chtěls mě vidět,“ oznámil Dick Billovi. „Tak jdeme na to.“

Šéf nezpomalil, a když je míjel jako kamion na dálnici, Bill vstal a pokynul Jo, aby ho následovala i s fotkami.

Nacpala je zpátky do složky a vykročila za muži. Protože předplatitelů a inzerentů ubylo, všechno se muselo zmenšit, takže ke dveřím Dickova křehkého, upadajícího chrámu moci, tenkým jako papír, to bylo jen šest metrů.

Jeho autorita se však nijak nezmenšila, když hodil columbovský baloňák do odřeného křesla – a všiml si, že Jo je Billův doprovod.

„Co je,“ vyštěkl a upil ze svého venti-latté ze Starbucksu.

Bill zavřel dveře. „Jsme tu spolu.“

Dick se podíval z jednoho na druhého. Pak se zaměřil na Billa. „Tvoje manželka je těhotná.“

Jako by nevěra byla omluvitelná, když Lydia nebyla zbouchnutá, ale po těch konkrétních devět měsíců nepatřičná.

„Děláme na tom spolu,“ položila Jo fotografie na Dickův stůl.

Přistály našišato na změti papírů, lesklé kopie vykukovaly ze složky a nabízely se přesně k té důkladné prohlídce, které je Dick podrobil.

„Do pr… dele.“

„Něco takového v Caldwellu ještě nikdy nikdo neviděl. Ani nikde jinde.“ Bill se znovu podíval na hodinky. „Jo a já to prošetříme společně…“

Dick otočil hlavu, aniž narovnal horní polovinu těla, laloky mu visely pod bradou. „Říká kdo.“

„Tony je ještě marod po tom gastrickém bypassu.“ Bill ukázal na zavřené dveře. „Pete pracuje jen na částečný úvazek a dělá na tom podvodu s městskou radou. A já mám být za dvacet minut s Lydií u doktora.“

„Tak počkej, až tvoje žena u doktora skončí.“ Dick posouval fotografie špičkou prstu a usrkával kávy s delikátností hodnou vysavače na mokré sání. „Tohle je k neuvěření – musíš do toho jít…“

„Jo pojede na místo činu hned teď. Můj kontakt od policie na ni čeká.“

Nyní se Dick vztyčil v celé své výšce sto sedmdesáti dvou centimetrů. „Ne, ty pojedeš na místo činu, až skončíte u doktora, a neříkal jsi, že to bude rychlovka? Když jsi chtěl volno jen na dopoledne?“ Ukázal kolem sebe na ošoupané stěny. „Pokud sis nevšiml, tyhle noviny potřebují články a ty jako nastávající otec potřebuješ tuhle práci. Ledaže by sis myslel, že na volné noze budeš mít dobré zdravotní pojištění?“

„Jo a já to budeme dělat spolu.“

Dick na ni namířil prstem. „Byla přijata jako internetová redaktorka. Nic víc dělat nebude…“

„Já to zvládnu,“ ozvala se Jo. „Dokážu…“

„Ten článek počká na něj.“ Dick zvedl fotografie a zadíval se na ně očima právě prozřivšího. „Je to úžasný materiál. Chci, abys šel do hloubky, Bille. Do hloubky.“

Jo otevřela ústa, ale Dick strčil složku Billovi. „Nebylo mi rozumět?“ otázal se.

Pan F. se zastavil před domem a překontroloval si číslo na poštovní schránce, aniž věděl, kde je nebo proč tu je. Zpětně netušil, jak se dostal do téhle slepé ulice s domky ze sedmdesátých let. Žádné auto. Žádné kolo. A do téhle části města autobus nejezdil.

Ale hlavně si jen mlhavě pamatoval… sakra.

Něco, na co ani nesnesl pomyšlení.

Musel však vstoupit do tohoto konkrétního domu. Něco v mozku mu sdělovalo, že má přejít příjezdovou cestu a vejít do garáže a vkročit do falešného tudorovského sídla.

Pan F. se rozhlédl pro případ, že by pro něco z toho existovalo ještě nějaké jiné vysvětlení. Poslední, co si jakžtakž jasně pamatoval, bylo, jak se nalézal pod mostem v centru města s ostatními feťáky. Někdo ho oslovil. Muž, kterého neznal. Byl v tom příslib drog a náznak, že půjde o sex. O ten pan F. nestál, jenže v té době měl moc velký absťák, než aby se o cokoli handrkoval, a potřeboval dávku.

Takže… se stalo něco příšerného. A potom přišlo zatmění.

A teď byl tady, oblečený v maskáčích, které ještě nikdy neviděl, letecké bundě, jež se zdála velice těžká, a botách, jaké nosí vojáci.

Ráno bylo šedé a kalné, jako by se svět nechtěl probudit – nebo možná jenom Caldwell. Všichni v této čtvrti jako by však měli výnosná zaměstnání a děti školního věku. Za žádným oknem žádného domu se nikdo nepohyboval. Nikdo nebyl ani na zahrádkách. Žádní štěkající psi, žádné děti na kolech.

Bez ohledu na náladu, do které je uvádělo pochmurné počasí, byli všichni někde ve světě, výnosně zaměstnaní, řádně zapsaní do škol, účastni na životě společnosti.

Vyrůstal v podobné čtvrti. A nějakou dobu, když byl ženatý, v jedné žil. Ale už celé věky se tam nepodíval.

Cestou po příjezdové cestě kulhal a věděl, že někomu podržel. Taky cítil divné proudění v žilách, šumění, které tak docela nepálilo, ale nebylo příjemné. Nebyl to však nastupující absťák, což vzhledem k tomu, že už uplynulo…

Co je vůbec za den?

Zaměřil zrak na přední dveře, zaznamenal rozježené keře a trávník posetý ulámanými klacíky a zatoulanou větví o velikosti mrtvoly. Poštovní schránka přitlučená k omítce byla nacpaná letáky, chatrná otevřená tlamička slintala obálky a na rohožce u dveří ležely tři telefonní seznamy, všechny poničené působením živlů. Sousedé museli být z té zanedbanosti celí nadšení. Představoval si všemožné frustrované klepání, jež zůstávalo bez odpovědi. Písemná upozornění zastrčená mezi dveře. Šuškání na obecních sešlostech ohledně té černé ovce, co obývá číslo 452 v Brook Court.

Nešel hlavním vchodem. Hlas v hlavě mu sděloval, že boční vchod do garáže je odemčený, a opravdu, nedělalo mu problém se do ní dostat. Uvnitř byla betonová podlaha potřísněná olejem a posetá svraštělými mrtvolkami uschlého listí, jemuž umožnilo vstup okno, vyražené další spadlou větví stromu.

Dveře do samotného domu byly zamčené, a tak je vykopl, nová síla v těle ho poněkud překvapovala, ovšem neuklidňovala. Zachytil výplň rukou, když na něj letěla zpátky, zůstal stát na místě a poslouchal. Protože se nic neozývalo, obezřetně vstoupil do zadní chodby. Před sebou měl malou kuchyni s jídelním koutem a na druhé straně jídelnu.

Žádný nábytek. Žádný smrad odpadků ani na kuchyňské lince. Ani v obývacím pokoji na levé straně nic nebylo.

Byla tam spousta prachu. V koutech trochu myšího trusu jako nahromaděné mince. Pavouci na stropě a mrtvé mouchy na okenních parapetech, zvlášť nad dřezem, vyschlým jako troud.

Při chůzi mu podlaha vrzala pod nohama v botách. Byl si jistý, že vzduch je zatuchlý, ale nic necítil od té doby, co prodělal muka v tom opuštěném nákupním centru. To bylo pravděpodobně dobře. Vybavovaly se mu mlhavé záblesky toho, co se tam odehrávalo, a pamatoval si, jak dávil z toho puchu. Možná ho to svinstvo připravilo o čich, přemíra smradu mu někde v dutinách vyrazila pojistku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hříšník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.