Smrt je dřina

Chálid Chalífa

Khaled Khalifa / Al Mawt ‘Aamal Chaq

Copyright © Khaled Khalifa, 2015. Al Mawt ‘Aamal Chaq was first published

in Arabic by Naufal Hachette Antoine, Beirut, Lebanon.

Published by arrangement with RAYA the agency for Arabic literature

© Translation & Epilogue Jitka Jeníková, 2021

© Cover Design Gesui Mirzo, 2021

© Graphic Design Stará škola, 2021

© Filip Tomáš — Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7470-358-4

ISBN 978-80-7470-359-1 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-360-7 (ePUB)

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

Obsah

1. První kapitola — Kdybys byl pytel kmínu

2. Druhá kapitola — Kytice růží unášená řekou

3. Třetí kapitola — Bulbul letící těsným prostorem

4. Pro ty, kdo ztratili úplně všechno (Jitka Jeníková)

První kapitola
Kdybys byl pytel kmínu

Dvě hodiny před smrtí se Abdallatíf as-Sálim s veškerou zbývající silou zadíval na svého syna Bulbula, jako kdyby měl pocit, že dávno daný slib najednou přestal platit, a zopakoval, že chce být uložen na hřbitově ve své rodné vesnici, v al-Anábíje. Prohlásil, že jeho kosti po letech konečně spočinou poblíž popela jeho sestry Lajly. Chystal se dodat: v blízkosti její vůně, jenže netušil, co mrtvým po čtyřiceti letech z jejich někdejší vůně zbude. Považoval těch pár slov za svá poslední a nedodal nic, co by mohlo jejich význam jakkoliv zpochybnit. Rozhodl se, že bude zbývající čas mlčet, netečný k lidem kolem sebe zavřel oči a s úsměvem se ponořil do samoty. Znovu před sebou spatřil Nífínin úsměv, cítil její vůni, viděl její nahé tělo omotané černou abbájou, připomínala mu letícího motýla. Vybavoval si, jak se mu leskly oči, tlouklo mu srdce a třásla se mu kolena. Odnesl ji do postele a začal hladově líbat. Než si však stihl připomenout každý okamžik oné noci věčných tajemství, jak jí začali přezdívat, zemřel.

Bulbul se ve vzácném okamžiku odvahy, pod vlivem otcových posledních slov a jeho zastřeného smutného pohledu, zachoval rozhodně a statečně. Slíbil otci, že mu poslední přání splní. Na první pohled to vypadalo jednoduše a prostě, ale ve skutečnosti to bude hodně náročné. Je naprosto přirozené, že muž, jenž je ztělesněná lítost a uvědomuje si, že během pár hodin zemře, prosí o těžko splnitelné věci. A je úplně stejně přirozené, že energický muž jako Bulbul prosby vyslyší. Poslední okamžiky bývají většinou plné emocí, neskýtají příležitost k přemýšlení ani prostor k věcným úvahám. Čas jako by v nich zhoustl. Na přemýšlení o minulosti a skládání účtů je zapotřebí klid a dlouhá doba a ti, kdo mají smrt na jazyku, si takový čas většinou neudělají. Chvatně odhazují břemena a spěchají, aby překonali zející propast a unikli na druhý břeh, kde už čas nebude mít žádnou hodnotu.

Bulbul litoval, že se nezachoval rozhodněji. Měl otci připomenout, jak obtížně se bude jeho poslední přání v těchto dnech plnit. Mrtví byli všude, pohřbívali je do masových hrobů, aniž se zjišťovalo, co jsou vlastně zač. Dokonce ani v zámožných rodinách teď pohřební rituály netrvaly víc než pár hodin a smrt přestala být karnevalem, při němž se demonstrovalo bohatství. Pár růží, hrstka smutečních hostů zívajících hodinu dvě v poloprázdném pokoji, recitátor tiše odříkávající několik súr z Koránu a konec.

Bulbul si pomyslel, že tiché obřady zbavují mrtvého veškeré posvátné úcty. Pohřební zvyky už nic neznamenaly. Poprvé si byli ve smrti všichni rovni, bohatí i chudí, vysocí důstojníci i prostí vojáci pravidelné armády, velitelé ozbrojených jednotek i bojovníci, náhodné oběti i neznámí padlí — všechny vyprovodilo stejné žalostně ubohé procesí. Smrt už nepředstavovala důvod k rozrušení, stala se z ní spása, na kterou živí pohlíželi se závistí.

V Bulbulově případě mělo ale všechno probíhat úplně jinak. Z otcova těla se stane pořádné břemeno. V okamžiku rozjitřených emocí otci slíbil, že ho pohřbí vedle tety Lajly, kterou Bulbul sám nikdy nepoznal. Domníval se, že bude chtít, aby provedl nějaká opatření, která by Nífín, jeho nové ženě, pojistila práva na rodinný dům, z něhož po leteckém bombardování zbyla jen ložnice. V té otec strávil s Nífín poslední dny plné lásky, než mu opoziční bojovníci pomohli z městečka „S“ utéct.

Bulbul na tu scénu nikdy nezapomene… Dokázali ho přivést bez jediného zkřiveného vlásku. Očividně se o druha, který se rozhodl je během teď už víc než tříleté blokády města neopustit, dobře postarali. Srdečně se s ním loučili, vřele jej líbali a salutovali mu. Když je Bulbul dostatečně ujistil, že se o něj postará, přeběhli s lesknoucíma se očima dobře střeženou postranní ulici a zmizeli v místech, kudy se táhly sady k „S“. Otec je do poslední chvíle vyprovázel pohledem. Chtěl jim ještě zamávat, ale nedokázal zvednout ruku. Hlad ho vyčerpal. Stejně jako všichni ostatní v obleženém městečku ani on už měsíce neměl pořádné jídlo. Byl poloviční.

Jeho tělo, růžové a zabalené v rubáši, leželo na kovovém lehátku ve všeobecné nemocnici. Doktor Bulbulovi řekl: Denně je tolik mrtvých. Buďte vděčný, že se dožil tak vysokého věku. To se Bulbulovi zrovna dvakrát nedařilo, ale chápal, jak to lékař myslel. Z té bryndy, ve které se ocitl, se mu svíral žaludek. Od osmi hodin večer zely ulice prázdnotou a on musel tělo nejpozději zítra v poledne odvézt. Na pitevně nemohlo zůstat moc dlouho, nad ránem očekávali nával těl vojáků z předměstí Damašku, kde stále probíhaly tvrdé boje.

Když Bulbul odcházel z nemocnice, byly už skoro dvě hodiny po půlnoci. Říkal si, že otec hrál důležitou roli v životě celé rodiny, a splnění jeho posledního přání by se tak mělo týkat všech jejích členů. Rozhlížel se po taxíku, který by jej odvezl za Husajnem. Už od včerejška se marně pokoušel bratrovi dovolat. Napadlo ho, že by mu poslal esemesku, ale oznamovat otcovu smrt textovkou mu připadalo hrozně neuctivé. Musel mu to říct do očí, aby spolu mohli tu bolest sdílet.

Jeden z vojáků hlídajících nemocnici na něj mávl a ukázal k zatáčce vedoucí k nedalekému autobusovému nádraží Dara, kde taxík určitě sežene. Bulbul se rozhodl ignorovat zvuky střelby, jež se ozývala odkudsi znedaleka. Natáhl nohy, vrazil ruce do kapes a zahnal strach. Procházka v takové zimní noci představovala veliké nebezpečí. Patroly neměly nikdy volno a ulice plnil křik anonymních ozbrojenců. Mnoho čtvrtí odřízli od elektřiny a před stanovišti státní bezpečnosti, jež obsadila většinu cest, stály navršené betonové kvádry. Kudy se smělo procházet a kudy ne, věděli maximálně lidé, kteří v okolí žili. Z dálky Bulbul zahlédl skupinku mužů postávajících kolem otevřeného barelu, ve kterém hořelo dřevo. Usoudil, že jsou to řidiči, jimž uzavírky znemožnily pokračovat v cestě a kteří čekají, až se rozední, aby se mohli vrátit domů. Když narazil na taxikáře, který v naprostém klidu poslouchal píseň Umm Kulthúm, doutnala v něm už jen poslední jiskřička odvahy. Rychle se s ním domluvil a nezdržoval se smlouváním o ceně.

Nejdřív mlčel. Po pár minutách se Bulbul pokusil zahnat strach a pověděl řidiči, že mu před pár hodinami v nemocnici zemřel stářím otec. Řidič se zasmál a sdělil mu, že ho minulý měsíc bombardování připravilo o tři bratry a všechny jejich děti. Znovu zavládlo ticho. Potom už nemluvili. Bulbul marně čekal, že mu muž vyjádří soustrast. Ten se k němu jinak ale zachoval slušně a odjel, až když se ujistil, že se Bulbul dostal v pořádku domů. Otevřel mu Husajn, a když před sebou v takovou hodinu uviděl bratra, bylo mu jasné, co se stalo. Pevně ho objal a pozval ho dál. Připravil mu čaj, zeptal se, jestli si nechce opláchnout obličej, a slíbil, že zařídí všechno, co je potřeba: rubáš, záležitosti ohledně pohřbu, a že přiveze jejich sestru Fátimu.

Bulbul si připadal lehčí a statečnější. Tíha z ramen zmizela. Pustil z hlavy, že Husajn naprosto ignoroval fakt, že je otec v nemocnici. Důležité bylo, že ho v tom teď bratr nenechá a nezmizí. Bulbul věřil, že bratr tu situaci bez problémů zvládne. Husajn vystřídal řadu zaměstnání, poznal, jak to v zemi chodí, a měl známé na spoustě míst. Bez zaváhání odmontoval v mikrobusu dvě sedačky a přisunul je k sobě tak, že vypadaly jako bedna bez víka. „Sem dáme tělo,“ prohlásil, „budeme tak mít dost místa, abychom se všichni pohodlně vešli.“ Myslel tím Bulbula a Fátimu, ale kdyby chtěli jet i další příbuzní, vešli by se. Ten nápad ovšem rychle zamítli. Žádní další lidé už necítili povinnost vůči muži, jehož mrtvola měla na cestě za místem posledního odpočinku překonat stovky kilometrů.

V sedm ráno měl Husajn na cestu vše připraveno. Vyzvedl sestru a sundal z mikrobusu cedule, které používal, když jezdil na trase do Džaramáná. S pomocí kamaráda autoelektrikáře zaimprovizoval s majákem a sirénou ze sanitky, koupil osvěžovač vzduchu ve spreji — usoudil, že se jim bude na dlouhé cestě hodit, a nezapomněl zavolat dalšímu kamarádovi, který mu sehnal čtyři pořádné kvádry ledu. Přestože po nich nežádal nic snadného, vstali jeho přátelé ještě před úsvitem, vyjádřili mu soustrast a pomohli mu s přípravami na cestu. Zbývalo jim už jen jediné, aby mohli vyrazit: podpis ředitele nemocnice. Ten však neměli šanci získat před devátou ranní. A tak čekali před nemocniční branou. Patolog je požádal, aby si tělo otce odnesli do auta hned, neboť potřeboval uvolnit místo v lednici. Dorazila nová várka mrtvol, které zatím ležely jen tak na podlaze.

Bulbul Husajna na pitevnu nedoprovodil. Chodby plnily zasmušilé, nešťastné tváře mužů a žen, kteří čekali, až si budou moct převzít těla svých milovaných. Sanitář pokynul Husajnovi, aby se podíval v jižní části pitevny. Otevřel přecpaný box a měl co dělat, aby se nepozvracel. Otce objevil až ve chvíli, kdy už ani nedoufal v úspěch. Ve všeobecném zmatku se stovky těl ztratily a zapomnělo se na ně. Na otci bylo zřejmé, že zemřel teprve nedávno. Husajn dal správci pitevny tři tisíce lir, aby mohl ve špinavé koupelně, kterou se nikdo neobtěžoval uklízet, pomoct sanitáři s omýváním a oblékáním rubáše. To, co se dělo v márnici, bylo děsivé. Po chodbách dusali důstojníci, naštvaně vykřikovali a sprostě nadávali na opoziční bojovníky. Bezcílně se tam potulovali vojáci v plné polní, nad nimiž se vznášel zápach boje. Přivezli své zraněné nebo zabité kamarády a to okounění představovalo jedinou šanci, jak uniknout nebo oddálit chvíli, kdy se vrátí tam, kde na ně čeká smrt. Ta jako by byla v tom zmatku vždycky poblíž.

V autě Husajn otcovo tělo našteloval na zadním sedadle tak, aby na ně ve zpětném zrcátku neviděl a nerozptylovalo ho při řízení. Požádal Fátimu, která doteď neřekla ani slovo, aby zmlkla. To u ní způsobilo ještě mohutnější výbuch pláče. Už odmalinka jí Husajn s chutí rozkazoval a Fátima ho bez řečí poslouchala. Plnění bratrových příkazů ji zvláštně uklidňovalo a cítila se pak bezpečněji. Při pohledu na Bulbula, který se o kus dál opíral o zeď a v tichosti kouřil, jako by mu bylo všechno jedno, se Husajn rozčílil. Zabouchl dveře mikrobusu a vyrazil čekat ke kanceláři ředitele nemocnice. Bez jeho podpisu na úmrtním listu nebyly úřední záležitosti kompletní. Nepanovala tam zrovna atmosféra, která by čekající vybízela k hovoru. To Husajnovi nezabránilo, aby se jedné z žen zeptal, v kolik hodin ředitel dorazí. Gestem mu naznačila, že nemá ponětí, a otočila se jinam. Husajn nesnášel čekání v tichu, byl přesvědčený, že slova ulevují bolesti, ale nikoho dalšího se už oslovit nepokusil. Viděl všechno to šílené napětí a hněv, které se čekajícím namačkaným v chodbě zračily v očích. V devět hodin podepsal ředitel dokument. Hned potom houkl Husajn na Bulbula, aby si nastoupil, a Fátimě nařídil, aby otcovo tělo přikryla dekami, které vzal z domova, a byla zticha.

Husajn jim sdělil, že vydání otcova těla stálo deset tisíc lir a že všechny výdaje zapisuje do sešitku. Nečekal, že by to jakkoliv komentovali, a začal uvažovat, jak a kudy se nejrychleji dostanou z Damašku. Poránu bývaly cesty ucpané a stát budou i na spoustě kontrolních stanovišť, čekání se může protáhnout na hodiny. Jako řidič mikrobusu, který v dopravních zácpách strávil celé dny, to dokázal odhadnout. Lepší bude jet přes náměstí al-Abbásíjín, i když kontrolní stanoviště měla v té čtvrti obzvlášť hroznou pověst. Říkal si, že jen uvažovat o tom, že by to vzali přes centrum a náměstí Saba Bahrát, zavánělo katastrofou.

Rozhodl se, že pojedou přes náměstí al-Abbásíjín, a snažil se držet za skutečnou sanitkou. Hned na prvním stanovišti ho nenechali pokračovat dál, mohl ale popojíždět oklikou. Kvílení sirény jim bylo k ničemu — nikdo se jim neobtěžoval uhnout. Uprostřed tlačenice a všeobecného zmatku se Husajnovi vybavilo, jakou úctu vzbuzovaly pohřební průvody v dobách míru. Auta uhýbala z cesty, chodci se zastavovali a v očích jste jim mohli číst skutečně upřímnou soustrast. Jenže za války se z pohřebních průvodů stala běžná věc, která vyvolávala akorát tak závist živých, jejichž životy se změnily v bolestivé čekání na smrt.

Překvapil je konvoj sanitek mířících ven z města. Za okýnky viděli vojáky, kteří doprovázeli rakve. Husajn se pokusil k procesí nenápadně připojit, ale jeden z rozhněvaných vojáků na ně naštvaně zařval a máchl jejich směrem puškou, což Husajna přimělo vrátit se zpátky do kolony obyčejných aut. Když se poslední sanitka z konvoje dostala na úroveň jejich mikrobusu, zpomalila, voják vystrčil hlavu z okýnka, plivl na Husajna a chvíli mu nadával. Husajn se zadíval na slinu, která mu stékala po ruce, a s velkým úsilím potlačil vztek. Nejradši by se v tu chvíli rozbrečel. Bulbul mlčel a díval se jinam, aby se jeho ponížený bratr nemusel cítit ještě trapněji. Kdežto Fátimě se už plakat nechtělo. Překvapilo ji, jak rychle jí došly slzy, a projevy smutku a bolesti odložila na pohřeb, který bude určitě tím nejsilnějším okamžikem loučení s mrtvým.

Husajn se odmala učil zpaměti celé stránky z laciných diářů, které vydávaly islámské charitativní spolky. Obsahovaly notoricky známá rčení, aforismy, koránské verše a útržky z Prorokových hadíthů. Husajn je používal v každodenním hovoru ve snaze vzbudit v posluchačích dojem, že je sečtělý. Byl přesvědčený, že nepřišel na svět proto, aby žil na okraji jako pouhý pozorovatel. Teď, když čekal v nekonečném moři aut na přecpaném náměstí al-Abbásíjín, si však přišel zoufale slabý a nedokázal najít vhodný aforismus, kterým by rozmetal pronikavé ticho, do něhož se ponořili jeho sourozenci. Chtěl, aby na ten plivanec zapomněli, a snažil se vybavit si nějaké úsloví o smrti, jenže se mu nedařilo vydolovat nic jiného, než že „živý pes je na tom lépe než mrtvý lev“. To rčení neměl rád, protože ho často používali zbabělci, navíc v současné době to vypadalo, že lvi brzy přečíslí psy. Připomněl si, že stejně brzy všichni zemřou — v posledních čtyřech letech mu to vědomí dodávalo mimořádnou odvahu. S každým dalším dnem posilovalo jeho trpělivost a schopnost snášet během čekání na kontrolních stanovištích urážky vojáků a příslušníků tajných služeb. Díval se na ně a říkal si, že to mají za pár, že zemřou možná už dneska nebo třeba pozítří, v nejlepším případě za pár měsíců. Nevrátí se ke svým milovaným. Hrozná představa, jenže reálná a její tíhu vnímali všichni. Každý obyvatel města se na ostatní díval jako na budoucí mrtvoly a ten přístup tišil jejich podráždění a hněv.

V záplavě stovek aut se mikrobus pomalinku šinul přes plochu náměstí al-Abbásíjín. V dálce se objevila tři terénní suzuki s vysoko vyvěšenou vlajkou. Na jejich korbách stáli staří muži, kteří se snažili přimět ostatní, aby jim uvolnili cestu. Z megafonu se nesl jasný, zvučný hlas jednoho z nich, který opakoval: „Mučedníci, mučedníci, mučedníci.“ Muž zakončil provolávání rozzlobeným výkřikem: „Uvolněte cestu mučedníkům, uvolněte cestu mučedníkům.“ Nikdo jim však nevěnoval pozornost. Suzuki se ve snaze prodrat se zácpou přiblížila k Husajnovu mikrobusu. Husajn poznamenal, že jedou z vojenské nemocnice Tišrín, a dodal, že obyčejné chudáky vozí na hřbitov akorát sanitky. Bulbul zíral na muže s megafonem, dokud mu nezmizel z dohledu.

Před smrtí neuteču, pomyslel si Bulbul, ta strašná povodeň smete nakonec každého. Vybavila se mu doba, kdy režim ještě ostentativně pohřbíval své padlé a v televizi hrál mučedníkům státní hudební soubor. Na každé rakvi ležela velká kytice rudých růží se jménem hlavního velitele armády a ozbrojených složek — a zároveň prezidenta země —, kytice se jménem ministra obrany a třetí se jmény druhů ve zbrani z jednotky nebo oddělení. Hlasatelka zahřímala mučedníkovo jméno, postavení a hodnost, načež následoval střih na příbuzné. Ti prohlašovali, jak jsou šťastní, že jejich synové obětovali životy pro vlast a vůdce, a jak jsou na ně pyšní. V televizi se ta dvě slova — „vlast“ a „vůdce“ — objevovala vždycky společně. Po pár měsících ale orchestr, kytice růží i vlajka zmizely, ta tam byla hlasatelka velebící kluky z chudých rodin, kteří se obětovali pro vlast a vůdce, a slovo mučedník přišlo o veškerou vážnost.

Bulbul se zadíval na město, které se teď ztrácelo a mizelo, a vybavilo se mu, jak rozhořčeně vyprávěli kolegové o nezájmu, s nímž se setkali při hledání mrtvých a jejich pohřbívání. Rozčileně popisovali nemocnice přetékající mrtvými. Najít něčí tělo bylo hrozně těžké, o to těžší, že příbuzní museli po oznámení, že jejich synové padli, vyrazit na místo bitvy a sami hledat tělo, které skončilo v masovém hrobě, v troskách zřícených budov nebo v železných kostrách tanků a u sežehnutých děl. Jenže dokonce i tyhle historky postupně ztratily svůj lesk a pak už je nikdo nevykládal. Na válce bylo nejhorší, jak se v ní množily neskutečné příhody a z tragédií se stávaly naprosto běžné události. To se honilo Bulbulovi hlavou, když se díval na otce. Měl pocit určité nezúčastněnosti; alespoň tohle tělo je zahrnuté péčí tří dětí a není někde ponecháno na pospas. Chystal se Husajnovi a Fátimě vyprávět o otcových posledních chvílích a samotného jej překvapilo, že to neudělal. Uklidňovalo ho vědomí, že je čeká dlouhá cesta, takže budou mít dost času si připomenout důležité momenty z otcova života a vrátit se do minulosti, která nebyla vůbec špatná.

Husajn měl na sebe ještě pořád zlost. Tisíce rčení a citátů, které se během dvaceti let naučil zpaměti, mu uprostřed zácpy nijak nepomohly. Nehodlal se však vzdát. Připomněl si několik přísloví vztahujících se k různým tématům — pár rčení o věrnosti, naději a zradě přátel —, považoval to za dobrý trénink paměti. V nadcházejících hodinách by se mu mohla hodit, a bylo proto dobře, že je oprášil a měl je hezky po ruce. Vybavily se mu verše Ahmada Šawqího a hlasitě a s náležitou pompou zarecitoval: „Rudá je brána svobody / od krve řinoucí se z pěstí těch, kdož na ni bušili.“ Jen stěží vydoloval z paměti následující verš: „… žij navždy mezi propastmi.“ Pomíchala se mu báseň Ahmada Šawqího a aš-Šábího: „Jestliže bude chtít národ jednoho dne žít / osud mu bezpochyby odpoví.“ Výsledek se mu ale líbil a nijak ho neznepokojovalo, že se spletl. Naopak oceňoval, že se mu podařilo spojit dvě básně s tak odlišným metrem. Četl ty verše na stránkách diářů snad stokrát, moc se mu líbily a sahal po nich ve chvíli, kdy chtěl zostudit nějakého zbabělce. Ještě jednou zašeptal oba neúplné verše, jako kdyby to byla elegie za otce-revolucionáře.

Bulbul si ho nevšímal, bohatě mu stačily předchozí tři měsíce, kdy tohle všechno s otcem probíral. Fátima si to vyložila jako opožděné usmíření Husajna s otcem. Ráda by za to hlasitě velebila Boha, ale Bulbulovo vytrvalé mlčení ji od toho odrazovalo. Rozhodla se, že počká na vhodnější příležitost, kdy jim poví, co si myslí o dlouhém období, kdy se Husajn s otcem nestýkali. Jejich nepřátelství prošlo několika etapami a je pravda, že se sem tam sblížili a pokusili se otočit list. Jenže jejich vztah už nikdy nebyl bez poskvrnky jako v dobách, kdy Husajn platil za miláčka rodiny.

Voják na posledním damašském kontrolním stanovišti vrhl na dokumenty jen letmý pohled a nechal je pokračovat. Město v těchto dnech opouštělo stejné množství mrtvol, jako do něj bylo přiváženo. Pohled na ně se vojákům topícím se v bahně hnusil. Ohlašoval jim jejich vlastní blížící se smrt, na kterou chtěli uprostřed toho pekla pochopitelně zapomenout. Husajn se nedíval na hodinky, jen si zhluboka oddechl, když se zbavili zácpy na al-Abbásíjín a chystali se nechat Damašek za sebou. Do al-Anábíji se potřebovali dostat před půlnocí. Fátimě s Bulbulem se vrátil optimismus a probírali se věcmi, které by mohli cestou potřebovat: láhve minerálky, cigarety, občanky a zbytek peněz. Bulbul si říkal, že ho určitě zvládnou pohřbít v islámem předepsané lhůtě. V téhle zimě se tělo nestihne začít rozkládat. Měli štěstí, že nezemřel v srpnu, kdy se na mrtvé slétávají mouchy. Smrt je vždycky osamělá, akorát živé často zanechává s dost těžkým břemenem. Jedna věc je, když starý muž zemře v rodné vesnici obklopený svými milovanými, hezky blízko hřbitova, a druhá je zemřít od něj stovky kilometrů daleko. Utrpení živých se liší od utrpení mrtvých. Nikdo nechce vidět, jak se jeho milovaný rozkládá, naopak chceme, aby ve smrti vypadal co nejkrásněji, protože tohle je ten poslední obrázek, který se nám nesmazatelně vtiskne do paměti. Ten výraz zachycuje samu esenci onoho člověka. Poté, co se ztrápené svaly uvolní, zachovává si zarmoucená bytost svůj vzhled. Její zasmušilost se nijak neliší od jakékoliv sklíčené tváře a poslední výraz bývá velice často stejný jako ten první, s nímž přicházíme na svět.

Na kontrolním stanovišti na okraji Damašku před nájezdem na dálnici kývl voják do vnitřku vozu a zeptal se, co pod těmi dekami mají. „Otcovo tělo,“ odpověděl mu Bulbul klidně. Voják zopakoval otázku důrazněji, namířil prst na hromadu přikrývek a dočkal se stejné reakce. Nato pokynul Husajnovi, aby zajel do pruhu, ve kterém se kontroloval převážený náklad a kde se řadila vozidla veřejné dopravy. Ta obcházel zhruba dvacetiletý mladík s detektorem výbušnin. Voják zamířil ze stanoviště do unimobuňky, která hlídkujícím sloužila jako kancelář i ložnice, a po chvíli napochodoval k mikrobusu důstojník. Prudce rozrazil dveře a přikázal jim, aby odhalili tělo. Bulbul odhrnul deku z otcovy tváře. Vypadal svěže, smrt byla ještě čerstvá. Důstojník je přísným vyšetřovacím tónem vyzval, aby mu předložili úřední dokumentaci mrtvoly. Fátima mu podala úmrtní list podepsaný ředitelem veřejné nemocnice a primářem patologického oddělení a svůj občanský průkaz.

Důstojník si pečlivě prohlížel jejich dokumenty a pak je překvapil žádostí o průkaz zemřelého otce. Bulbul se už už chystal začít vysvětlovat, že všichni mrtví mají jen jediné jméno, zbavují se minulosti a stávají se členy jedné velké rodiny, rodiny mrtvých, ale Fátima sáhla do kabelky, vytáhla otcovu občanku a podala ji vojákovi. Ten se pustil do zkoumání fotky, kterou někdo pořídil před dvaceti lety. Tehdy se otec rád smál a ve tváři mu jen tu a tam probleskly rysy silného tvrdého muže. Důstojník se všemi dokumenty zamířil zpátky do provizorní kanceláře. Trojice v mikrobusu si vyměnila pohled a rozhodla se počkat tam, kde byla.

Husajn usazený za volantem se naštvaně díval na hodinky a něco si neslyšně mumlal. Přišoural se k nim řidič jednoho náklaďáčku a hlasitě jim sdělil: „Poplatek musíte zaplatit za veškeré zboží.“ Husajn okamžitě vystoupil. Důstojníka našel v malé místnosti. Dal mu všimné, které tu nazývali poplatkem za opuštění prostoru, a vrátil se i s občankami do mikrobusu. Když rychle odjížděl z kontrolního stanoviště, zmocnil se ho zvláštní vítězný pocit. Bulbul si říkal, že se z otce stalo stejné zboží, jako jsou uhlíky do vodních dýmek, přepravky rajčat nebo pytle cibule. Bulbulovo mlčení Husajna nepřekvapovalo. Zbytku auta rozhodným tónem sdělil, že zaplatil dva tisíce lir a že hodlá dorazit do al-Anábíji před půlnocí.

Bulbul chvíli uvažoval o tom, že by se vrátili do Damašku a vyřídili pohřeb na jednom z místních hřbitovů, jenže věděl, že to vzhledem k ceně tamějších hrobů nepřichází v úvahu. V posledních letech se hroby sháněly i přes inzerát v novinách a jim z původních padesáti tisíc lir zbývalo už jen pětatřicet. Návrat v zásadě nepřicházel v úvahu. Jak by sehnali povolení k pohřbení? Jak by vysvětlili vojákům na kontrolních stanovištích, že si to s místem pohřbu rozmysleli? A že jejich otec zemřel v Damašku, a ne v nedalekých městech ovládaných povstalci?

Většině mrtvol bylo fuk, kde skončí. Jen při tom pomyšlení se Bulbula zmocnil šílený pocit zmaru. Přehouplo se poledne, byl unavený a měl všeho po krk. Fátima odkryla otci obličej. Říkala si, že trocha chladného vzduchu proudícího dovnitř okýnkem by mu mohla prospět. Deku sundala, i když mrtví nedýchají a je jim fuk, jestli mají vyvětráno, nebo je vzduch zatuchlý. Bulbul ji vyzval, aby ho znovu zakryla, jinak se začnou rozpouštět ledové kvádry, kterými ho obložili, a ona bez námitek poslechla. Bulbul si přál, aby mohli sedět v tichosti, dokud nedojedou do al-Anábíji, kde už se o samotný pohřeb postarají příbuzní. A on pak bude moct ještě jednou, naposledy, utéct od své rodiny. Zaleze si zpátky do kokonu a bude žít ve svém pokoji jako krysa, dokud nenadejde čas, aby si splnil sen o emigraci do daleké země. Tam na sebe nechá padat sněhové vločky a nebude si vůbec na nic stěžovat. Nedokázal přestat myslet na to, jak stísněný je prostor v mikrobusu a jaká překvapení je na cestě asi čekají. A že už se tři roky nikomu nepodařilo dovézt nebožtíka celou cestu až do al-Anábíji, aby tam mohl být pohřben.

Mlčení sourozenců Husajna znervózňovalo. Jeho vlastní paměť mu nijak nepomohla a nenabídla mu žádnou z moudrostí z diáře, a tak místo toho štěkl po Fátimě, aby zavřela okno, a s jistým uspokojením jim oznámil, že do al-Anábíji do půlnoci nedorazí. A dost možná to nestihnou ani do úsvitu. Pak se na ně podíval ve zpětném zrcátku. Vyměnili si vyděšený pohled. Jejich odhady odvál vítr. Už teď nabrali mnohem větší zpoždění, než čekali. Míjela je jen hrstka aut a všechno kolem, celá ta pustá prázdnota rozlehlé okolní krajiny, jejich strach ještě přiživovalo.

Hned na začátku dálnice sjížděla auta na vedlejší silnici. Husajn se zeptal jednoho z taxikářů, jestli je cesta zavřená, a ten mu vysvětlil, že je tam odstřelovač, který nenechá nikoho projet. „Před třema hodinama dostal čtyři lidi,“ dodal ještě a ukázal na těla muže, ženy, chlapce a dívky. Bulbul si pomyslel, že se rozhodli zemřít tak, jak žili: jako rodina. Husajn zamířil s mikrobusem do úzkých uliček. Jen kousek od nich dopadaly s rachotem bomby, viděli dokonce i letadlo, které je shazovalo. Zasypala je sprška úlomků. Husajn se snažil soustředit na cestu, jako kdyby se vůbec nenacházeli uprostřed olivového háje polykaného plameny.

Pokračovali v dlouhé koloně. Někdo určitě znal cestu a vedl ostatní. Bulbul přemýšlel, jestli někde nadobro neuváznou, ale pohled na auta vracející se k dálnici v něm vzkřísil naději. Přál si, aby Husajn konečně sklapnul a on se mohl vrátit k přemítání o mrtvém otci, jenže bratr už se zase chválil, jak je šikovný a jak je z té šlamastyky pěkně vysekal. Bulbul se pokusil srovnat mrtvolu, která se začala sesouvat. Napadlo ho, že by ji mohli nějak přivázat, jenže věděl, že ten návrh by vedl k debatě, na kterou nebyl připravený. Fátima připomněla, že s sebou na dlouhou cestu sbalila sendviče, a Husajn navrhl, že zastaví na prvním odpočívadle, jakmile se přiblíží k Homsu. Bulbul od včerejší noci nejedl, přišlo mu nevhodné se cpát jen pár hodin po otcově smrti.

Fátima beze slova uklidila sendviče zpátky do pytlíku. Bulbul se pohledem vyhýbal pravé straně silnice. Zvykl si na hluk, který už tři roky bez přestávky dělala letadla, děla i raketomety. Bombardování al-Qábúnu a Džawbaru nebralo konce a přímo z dálnice viděli jeho stopy. Ale Bulbula to nezajímalo, bylo mu to srdečně jedno. Husajn je upozornil, že se blíží ke kontrolnímu stanovišti v al-Qatífa a že zajede rovnou do řady určené pro náklaďáky, aby ušetřil čas. Bulbul nic nenamítal a podal bratrovi část zbývajících peněz. V hloubi duše ho trápilo, že s otcovým tělem nakládají tak ponižujícím způsobem, zároveň si ale připomínal tisíce mrtvých ponechaných venku na pospas mrchožravým ptákům a hladovým psům. Uvědomoval si, že mají vlastně štěstí, a marně se snažil vyhnat z hlavy obraz zavražděné čtveřice pohozené uprostřed dálnice, k níž se nikdo neodvažoval přiblížit. Zatoužil natáhnout se vedle otce, jako to dělával, když byl ještě malý, jenže strach mu bránil usnout ve společnosti mrtvého muže.

Na kontrolním stanovišti stála šílená kolona náklaďáků, mohlo trvat hodiny, než se dostanou na řadu. Bulbul čekal, co s tím Husajn udělá. Jenže ten se bál úplně stejně jako bratr a nijak se nehrnul, aby si s naštvanými vojáky na checkpointu promluvil. Bulbula napadlo, že i oni se bojí; třeba by se mohli nad mrtvým slitovat. Zamířil k důstojníkovi a pečlivě volenými slovy mu vysvětlil situaci. Voják ho ale neslyšel — mluvilo na něj příliš mnoho lidí naráz. Bulbulův hlas zněl tence a vyděšeně jako pípání zmoklého ptáčete v plesnivé místnosti. Uvázli v koloně, ze které se neměli jak dostat. Ze všech stran je obklopovala auta a mohutné betonové zátarasy, jež bránily vozidlům měnit pruhy. Když se Bulbul vracel, viděl, že Husajn, jako obvykle, brblá nad jeho chováním. Rozčileně vykládal Fátimě, jaký je Bulbul naivka a budižkničemu a že čekal tak dlouho, až se dostali do bodu, ze kterého už není návratu. A že hovor s důstojníkem vzdal dřív, než ho dokázal přesvědčit o naprosté výjimečnosti jejich situace. Fátima se snažila zmírnit napětí tím, že začala bratrům vykládat o své švagrové, kterou pustili minulý měsíc z vězení. Fátima byla přesvědčená, že ji tam znásilnili. Popisovala jim, že jí úplně zežloutl obličej, je poloviční, než bývala, má dočista oholenou hlavu a po nocích vykřikuje nesmysly. Husajn to nijak nekomentoval a Fátima mluvila dál. Švagrová má navíc prašivinu, takže ji rodina musela izolovat v kurníku na střeše, snoubenec se s ní rozešel a chce zpátky dárky, které jí dal.

Obraz čtyř opuštěných těl na dálničním asfaltu ne a ne zmizet Bulbulovi z hlavy a teď se mu pěkně hluboko pod kůži zaryla ještě Fátimina švagrová. V podobných situacích lidé obvykle probírají příjemné věci, aby jim útrapy dlouhé cesty připadaly snazší; probírají studijní úspěchy dětí, nebo které roční období je nejvhodnější k výrobě marmelád, jenže sourozenci nedokázali najít společnou řeč. Už deset let se jako rodina setkávali maximálně na pár nutných hodin při oslavách ídu, což rozhodně nestačilo k tomu, aby věděli, co se odehrává v životech ostatních. Zkraje, po odjezdu z nemocnice, nedokázali skrýt, jak nepříjemné jim je, že spolu musí takhle cestovat, ale postupně dospěli k jisté tiché dohodě. Dostali ještě jednu možnost probrat, že by se znovu stali rodinou. Jenže Husajnovi to bylo fuk, Bulbul o to vysloveně nestál a Fátima měla plné ruce práce s rolí sestry, která po smrti rodiče svede sourozence opět dohromady. O té roli toho už spoustu slyšela, byla v podstatě dědičnou záležitostí: nejstarší bratr dědil roli otce a sestra nevyhnutelně roli matky. Dědičná role matky ale vyžadovala sílu, kterou Fátima neměla. Sice zestárla a sama se matkou stala, té své ale podobná nebyla. Vzdala se snů o bohatství a spokojila se s věčným reptáním a s tím, že tu a tam uložila část svého a manželova platu na účet v bance, o kterém neměl nikdo tušení. Stala se z ní lakomá ženská, která si střežila skromný majetek, hromadila všemožné krámy z domu rodičů a nebránila se výpomoci od rodičů manžela. Kvůli své průměrné inteligenci působila uboze a zbývala jí už jen jediná naděje: že jí sny o bohatství vynahradí syn nebo dcera. A ona se pak dočká pomsty za ztrátu hrdosti, kterou oplývala zamlada, kdy ještě sebejistě kráčela vstříc šťastnému životu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt je dřina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.