Ten, který obelstil Vránu

James Welch

James Welch / Fools Crow

Copyright © James Welch, 1986

© Translation Jiří Kaňák, 2021

© Illustrations Jan Koupil, 2021

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2021

© Filip Tomáš — Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7470-355-3

ISBN 978-80-7470-356-0 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-357-7 (ePUB)

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

Obsah

1. Část první

1. Kapitola 1

2. Kapitola 2

3. Kapitola 3

4. Kapitola 4

5. Kapitola 5

6. Kapitola 6

7. Kapitola 7

8. Kapitola 8

9. Kapitola 9

10. Kapitola 10

2. Část druhá

1. Kapitola 11

2. Kapitola 12

3. Kapitola 13

4. Kapitola 14

5. Kapitola 15

6. Kapitola 16

7. Kapitola 17

3. Část třetí

1. Kapitola 18

2. Kapitola 19

3. Kapitola 20

4. Kapitola 21

5. Kapitola 22

6. Kapitola 23

7. Kapitola 24

4. Část čtvrtá

1. Kapitola 25

2. Kapitola 26

3. Kapitola 27

4. Kapitola 28

5. Kapitola 29

6. Kapitola 30

7. Kapitola 31

8. Kapitola 32

9. Kapitola 33

5. Část pátá

1. Kapitola 34

2. Kapitola 35

3. Kapitola 36

6. Etnografický román o zlatých bizoních časech a jejich konci (Miroslav Černý)

Část první

Kapitola 1

Když se teď počasí změnilo, měsíc padajícího listí na černajícím se nebi zbělal a Pes bílého muže byl neklidný. Žvýkal plátek sušeného masa a díval se, jak Chladotvůrce sbírá síly. Černé mraky na severu se motaly v kruzích, v tanci pomalého, rozvážného běsnění. Byla již skoro noc a on shlížel na rovinatou krajinu pod sebou, jíž protékala Řeka dvou kouzel. Týpí Osamělých jedlíků byla zevnitř prozářena ohni, na kterých se připravovalo jídlo. Byla to chvíle navečer, kdy i psi odpočívají a koně se nerušeně pasou na travnatých říčních březích.

Pes bílého muže pozvedl oči k západu a od jihu k severu přejížděl pohledem Páteř světa, dokud nerozpoznal Horu náčelníka. Rýsovala se poněkud stranou ostatních hor, ne snad nejvyšší ze všech, ale silná, a její ploché granitové stěny byly důležitým orientačním bodem v krajině pro všechny, kdo putovali kolem. Pikuniové, Kainahové a Siksikaové, tři kmeny Černonožců, v ní však viděli něco víc, na vrcholku Hory náčelníka se totiž stále nacházely podhlavce z lebek černorohů, na nichž lehávali velcí bojovníci. Na těch lebkách měli v dávných časech svá vidění Orlí hlava a Železná hruď a od zvířecích pomocníků se jim dostalo silného ducha a válečného štěstí.

Psovi bílého muže se nic takového zatím nepoštěstilo. Na svých osmnáct zim se mohl pochlubit jen máločím. Jeho otec, Vjíždějící do dveří, měl mnoho koní a tři ženy. On sám měl tři koně a ženu žádnou. Jeho zvířata byla neduživá, nebyl mezi nimi žádný bizoní kůň. Vlastnil mušketu, ale žádný střelný prach a jeho zvířecí pomocník byl slabý. Mnohokrát se za silnější medicínu modlil k Těm nahoře, ale věděl, že tak snadné to nebude. Svou sílu si bude muset najít sám, snad jen s pomocí muže mnoha tváří.

Znovu se podíval k severu. Pod vířícími mraky, za Medicínovou hranicí, ležela země obchodníků s whiskey. Nikdy tam nebyl, ale slyšel o jejich domech z oloupaných klád, plných všeho, co pro mladého muže představuje bohatství. A taky o jejich mnohoranných puškách, které dokážou pěti výstřely složit pět černorohů a nepřítele zabít z veliké dálky. Taková puška přišla na mnoho prvotřídních kůží, ale Pes bílého muže byl rozhodnut jednu pro sebe získat. Pak by již na své štěstí dosáhl. Měl by spoustu žen, dětí, koní, masa. Měl by vlastní týpí, a zatímco by jeho ženy vařily kravská žebra a jazyky černorohů, on by kouřil, vyprávěl příběhy a vypočítával své válečné zásluhy. Ostatní muži by byli zticha a uctivě naslouchali jeho vyprávění o dni, kdy zatočil s Rozčesanými vlasy a přivodil jejich ženám bolest. Chlubil by se množstvím koní, které odehnal z tábora Hrdlořezů, když spali jako staré báby.

Pes bílého muže se pro sebe usmíval, jako by to vše již bylo skutečností. Usmíval se při představě svých žen, jak putuje od jedné kožešiny ke druhé a pod každou zasévá semínka své vlastní rodiny. A pak mu na mysli vytanula nejmladší otcova žena, Zabíjí u jezera, a to, jak si jej čas od času prohlížela. Toho rána jí pomáhal při vypínání černoroží kůže, aby ji mohla očistit, a cítil na sobě její oči a překotně se vzdálil. Ženského těla se ještě nikdy nedotkl. Kamarádi si jej dobírali a nazývali jej psím milovníkem. Jeho kamarádi si často odváděli děvčata do houští, zvláště pokud měli spoustu vody bílého muže. Když tábořili u pevnosti Mnoho domů na Velké řece, Pod býkem povalil dvě holky z Lidu útrob. Říkal, že byly nejlepší, protože při tom šeptaly. Nabídl Psovi bílého muže trochu medicíny Lhářů, aby byl přitažlivější, ale nepomohlo to. Ani zkažené holky, které se potloukaly kolem pevností, s ním nechtěly nic mít. Neměl dobrou pušku ani silného koně, a tak pro ně neexistoval.

Pes bílého muže sledoval, jak na noční nebe nad Horou náčelníka stoupá Sedm osob. Nahoře již Nehybně stojící hvězda vyčkával, až se shromáždí ostatní. Pes bílého muže ucítil na tváři dech Chladotvůrce, ale vypadalo to, že dnes ještě zadrží mraky v Zemi věčné zimy. Bylo to jen varování Pikuniům, že doba jeho vlády se blíží. Pes bílého muže se otočil k táboru Osamělých jedlíků. Byl čas sejít do otcova týpí a naslouchat příběhům, posměškům a veselí mužů, kteří pojídají opečené maso a pokuřují, zatímco ženy poslouchají a škádlí se. Možná se na něj Zabíjí u jezera znovu podívá. Možná pro něj schová nejlepší kousek hřbetu nebo masa z hrbu. Avšak přestože se mu rozbušilo srdce, projel jím chlad: Je to třetí žena jeho otce, jeho nevlastní matka! Stáhl si deku těsněji kolem ramen a rychle vykročil k táboru. Vzhlédl k nebi a požádal Sedm osob a Ty nahoře, aby se nad ním smilovali, aby mu odpustili nečisté myšlenky, aby osvítili jeho cestu. Ale hvězdy byly vzdálené a nelítostné a své světlo si schraňovaly v sobě. Odněkud z dálky zaslechl houkat uši daleko od sebe.

Kapitola 2

„Haija! Psí milovníku! Spatřil jsi snad ducha?“

Pes bílého muže se zarazil. Z temnoty se k němu blížila vysoká postava. Byl to Rychlý kůň.

„Tu máš, ty posero! Trocha vody bílého muže na zahřátí.“ Rychlý kůň měl paži pod pláštěm pozvednutou. Když se přiblížil, paže vyklouzla a udeřila Psa bílého muže do břicha. „Jen žertuju!“ Zasmál se. „Myslel jsem si, že potřebuješ trochu obveselit, když už nemáš ženskou.“

„Tebe bych nepotřeboval — ani kdybys byl ženská.“

„Och, abys nelitoval. Mám novinky, které tě rozehřejí líp než nějaká holka.“ Rychlý kůň se zazubil a prošel kolem.

„Přišels na to, jak klátit skunky.“

„Ha!“

„Jaké novinky?“ zavolal za ním Pes bílého muže.

„Pojď se mnou. Nemůžu mluvit tak blízko tábora.“

Poblíž houští stříbrných vrb Rychlý kůň zastavil a dřepl si na paty. Tráva se začínala třpytit rosou. „Jde o tohle. Zítra v noci Žlutá ledvina vyráží s výpravou na vraní koně. Říká, že vraní bojovníci jsou tlustí a líní. Mají maso a koně, ale žádné mnohoranné pušky. Říká, že se třesou jako baby, protože jim Napikwani vyhrožují.“

„A co má být?“

„Žlutá ledvina ví, že přináším silné kouzlo, to, které má otec od bobra. Brzy ze mě bude význačný muž. Pro mnoho žen jsem přitažlivý už teď, ale jejich otcové vědí, že nemám majetek. Musím si bohatství vydobýt na tlustých Vránách.“

„Vytahuješ se,“ řekl Pes bílého muže. „Proto se mnou teď mluvíš?“

„Řekl jsem Žluté ledvině, že s sebou vezmu chudého příbuzného. Řekl jsem mu, že Pes bílého muže bude dobrý na hlídání koní. Párkrát jsme si zakouřili a on souhlasil. Souhlasil, že máš srdce, ale ne štěstí. Takže nám budeš dělat kuchaře. Budeš běhat se vzkazy a posluhovat Žluté ledvině, protože on je zkušený zloděj koní a mockrát už se střetl s nepřáteli, mnohdy právě s Vránami. Přivodil bolest Hadům a taky Hrdlořezům. Povede nás jen proto, že už se se svými ženami nudí.“

„Kolik koní dostanu?“

„Kolik dokážeš hnát. Vrány mají spoustu koní. Samozřejmě že dobří lovečtí koně budou patřit těm, kdo se vplíží do tábora a odříznou je. Ukradnu toho nejlepšího.“

Slova Rychlého koně probudila zájem Psa bílého muže, současně se mu však příčilo, jak přítel mluví. Byl o zimu starší než Rychlý kůň a v minulosti jej už přemohl. Navíc se nezdálo, že by byl Rychlý kůň vyvolen pro své schopnosti. Bylo to spíše kvůli vaku bobří medicíny jeho otce, jednomu z nejmocnějších vaků u Pikuniů. Rychlý kůň se brzy naučí s vakem zacházet a jednoho dne jej zdědí. Bude mocný a bez ohledu na to, jak bude oblíbený, lidé začnou tuto sílu respektovat. Pes bílého muže si povzdechl, dřepl si a zády se opřel o velkolistý strom. Jeho řeč nebyla o mnoho hlasitější než vzdálené ševelení Řeky dvou kouzel. „Štěstí se mi vyhýbá už mnoho měsíců, Rychlý koni. Před více než dvěma zimami jsem se vydal hledat zvířecího pomocníka. Potil jsem se, modlil, postil a kouřil. A čtvrtou noc skutečně přišel — ale jen se na mě podíval. Došel až ke mně a já jsem cítil jeho nakyslý dech, viděl jeho žluté oči, ale on nepromluvil. Nedal mi žádnou píseň, žádné vidění. Jen si mne prohlížel, a než jsem mu stihl nabídnout dýmku, odešel.“

Rychlý kůň se posadil a zkřížil nohy. Již to vyprávění slyšel a věděl, že mu chybí konec. Ten příběh zůstával neúplný. Také ale věděl, že při prvním půstu neuspěli mnozí a poštěstilo se jim až při druhém nebo třetím. „Přikládáš tomu zvířeti moc velký význam. Vidíš, že ti nijak nepomáhá. Uděláš dobře, když si najdeš jiné — nějaké opravdu silné, jako je to moje.“

„Ano, hovoříš pravdivě, Rychlý koni. Ale cítím, že jednou za mnou přijde a nabídne mi svou sílu. Možná mě jenom zkouší, aby se přesvědčil, jestli za to stojím.“

Rychlý kůň se zasmál. „To já ti dám sílu, psí milovníku. Díky mně budeš mít spoustu koní, vraních koní. Přivodíme Vránám bolest. Možná přivodíme bolest i jejich ženám.“

„Ty mě neposloucháš. Bez dobré medicíny mám z Vran strach. Určitě mě zabijí a naši příbuzní v Písečných vrších budou říkat: ‚Tady je ten zbabělec, který se bál Vran.‘ Nejsem na takovou výpravu připravený.“

Rychlý kůň se usmál a zahleděl se k temným mrakům v Zemi věčné zimy. Nad útesy níž po proudu se vyhoupla Noční rudá záře. Odhalila jen kousíček své tváře. „Už jsem vymyslel, co s tou tvojí medicínou uděláme, kamaráde. Než jsem tě vyhledal, promluvil jsem si s Mik-apim. Chce po nás, abychom hned jak Sluneční náčelník rozzáří oblohu, postavili potní chýši. Provede obřad a tvrdí, že má silné kouzlo, které ti dodá odvahu. Přeje si, abychom přinesli své zbraně.“

Pes bílého muže cítil, jak mu krev v srdci proudí rychleji. Mik-api byl velký a mocný muž mnoha tváří. Často malomyslným mužům vracel sílu. Poprvé za mnoho měsíců Pes bílého muže pocítil, jak mu příval naděje zrychluje tep.

„Rychlý koni, nevím, jak se ti to povedlo, ale dodal jsi mi odvahy. Mik-api na nás použije kouzlo a to nám zaručí úspěch.“

„Slíbil jsem, že mu každý přivedeme čtyři vraní koně. Jestli ne, trest nás nemine.“ Rychlý kůň vyskočil na nohy a povalil Psa bílého muže. „Teď se vrať do otcova týpí a nech si zdát o všech ženách, po kterých toužíš. S vraními koňmi budou tvoje a ty už nebudeš muset obskakovat feny.“

Zvedl se vítr a náhle se přehnal kolem a zachřestil obnaženými větvemi velkolistých stromů. Pes bílého muže pozvedl zrak k nebi a hvězdy zářily jasněji.

„Ještě něco. O zítřejší noci nikomu ani muk. Ženy nám to budou chtít vymluvit. Budou tvrdit, že nás potřebují k lovu. Chlapci budou chtít jet s námi, aby si pro sebe urvali trochu slávy. Staří budou tvrdit, že jsme se zbláznili, teď, když Chladotvůrce navléká lovecký oděv.“ Rychlý kůň se podíval k severu a snažil se z převalujících se mraků něco vyčíst. Pak se ušklíbl a do poryvu větru vykřikl: „Podle Žluté ledviny můžeme k Vránám dorazit za patnáct spánků. Haija, budou trpět!“

Tu noc seděl Vjíždějící do dveří na svém obvyklém místě proti vchodu do týpí. Vprostřed zmatku hodování, vyprávění a žertování tiše sledoval svého staršího syna. Tak plného života jej neviděl již dlouho. Pes bílého muže se účastnil škádlení a žertování a všem oplácel stejnou mincí. Nejdřív se Vjíždějící do dveří domníval, že si jeho syn zavdal vody bílého muže, napikwanské whiskey, která z mužů dělá blázny. Ale věděl, že nikdo z pikunijské tlupy Osamělých jedlíků v poslední době s Napikwany neobchodoval. A Pes bílého muže se vlastně nechoval bláznivě, jen zkrátka jinak. Vjíždějící do dveří vyklepl popel z kouřilky. Tolik spánků, tolik měsíců byl jeho starší syn skleslý, a snad i bázlivý, a nesly se řeči, že jeho život možná bude životem zbabělce, že se nepříteli nikdy nepostaví tváří v tvář. Nikdo to Vjíždějícímu do dveří neřekl do očí, ale on to věděl, něco takového člověk vždycky ví. Když si znovu nacpával dýmku, letmo pohlédl na mladšího syna, Běžící kunu. To o něm se mluvilo. Ve věku šestnácti zim již sebral dva koně Hrdlořezům, včetně jednoho grošovaného, kterého cvičil jako loveckého koně. Byl vysoký a šlachovitý a dívky se v něm zhlížely. Muži si jej dobírali, ale ne příliš, zatímco ženy se staraly, aby mu jejich dcery křížily cestu co nejčastěji. Jen mladí muži se před ním měli na pozoru.

Vjíždějící do dveří vytáhl z ohně hořící větvičku a připálil si dýmku a očima přitom sklouzl zpět k Psovi bílého muže, který vyprávěl příběh o Napim, Starci. Když pozoroval syna, jak předvádí ten příběh, cítil, že mu v hrudi raší malé semínko optimismu. Nad Psem bílého muže se teď skláněla Zabíjí u jezera a pokládala před něj misku masa. Když se Vjíždějící do dveří ukládal na vrbovou opěrku, pocítil naději, že proměna, které byl dnes večer svědkem, je skutečným začátkem.

Kapitola 3

Žlutá ledvina dřepěl v závětří pod vyvýšeným břehem a pozoroval, jak se na severním nebi otáčí Sedm osob. Kouřil krátkou dýmku a naslouchal tlumenému hovoru dalších čtyř mužů. Čekali nedaleko tábora na Rychlého koně a Psa bílého muže. Z nich všech jen Orlí žebra byl zkušený zloděj koní. Byl to mladý muž ve věku dvaceti čtyř zim a Žlutou ledvinu doprovázel již před dvěma lety při nájezdu na Rozčesané vlasy. Byl menší než většina pikunijských mužů, ale měl silné nohy a pas. Díky své síle a rovnováze byl nejlepším zápasníkem v táboře. Jako chlapec položil v soutěži během tance slunce na lopatky dvanáct mladíků, pěkně jednoho po druhém. Vyhrál mnoho věcí, včetně dlouhého nože s mosazí zdobenou střenkou, který teď nosil zastrčený za opaskem. Žlutá ledvina si jej však nevybral ani tak pro jeho sílu jako spíš pro dovednosti zvěda. Viděl, aniž by se nechal vidět, a to, co viděl, si pamatoval. Dovedl o nepříteli podat přesné informace.

Žlutá ledvina přejížděl prsty po pažbě své mnohoranné pušky. Bude to jediná puška mezi zloději koní. Přestože někteří z mladíků vlastnili muškety a Orlí žebra měl jednorannou pušku, na rychlý úder proti Vránám byly příliš těžkopádné a neúčinné. A tak si zbývající muži nesli luky a nože. S sebou si také nesli několik párů mokasínů, šídlo a surovou kůži a dost pemikanu na několik dní, kdyby snad nenarazili na dostatek zvěře nebo museli jíst na útěku. Žlutá ledvina otevřel parfleš. V koženém váčku tam měl uloženo čtyřicet mastných střel. Váček byl těžký a jemu se to zamlouvalo. Ta mnohoranná puška mu patřila teprve krátce, a tak se ještě nestačil přesvědčit, co dokáže v boji, ale nesla přesně a on s ní skolil již mnoho černorohů. Váček se střelivem upustil zpět do parfleše a naposledy zašmátral po barvách a medicínovém váčku. Byly tam.

Uslyšel volání a ve světle čtvrtky měsíce spatřil přicházet oba mladé muže. Vstal a přehodil si kožený vak přes rameno. Až nyní si připustil dvě obavy. Nelíbilo se mu mít na výpravě muže, kterého provází smůla. Ta, stejně jako nemoc bílých puchýřků, může být nakažlivá. Souhlasil s účastí Psa bílého muže jen proto, že si vážil jeho otce. Žlutá ledvina bude muset bedlivě pátrat po známkách zlých kouzel, a pokud jich začne přibývat, vrátí se i s celou výpravou. Ale skutečné obavy se týkaly Rychlého koně. Byl vychloubačný a lehkomyslný a chtěl příliš mnoho. Takový muž v malé výpravě, jako je tato, mohl způsobit pohromu. S takovými pocity se Žlutá ledvina vydával na tak dalekou cestu jen nerad.

Skupinka mužů pochodovala vytrvale celou noc a celý následující den. Vysoké, zvlněné pláně vybízely k rychlé chůzi a Žlutá ledvina chtěl urazit co největší vzdálenost, dokud byli při síle. Věděl o válečné chýši nedaleko Pahorku rudého starce. Stála v porostu nízkých borovic a poskytne jim dostatečné přístřeší a pohodlí pro dobrý odpočinek. Dorazí k ní dříve, než se Sluneční náčelník schová za Páteř, snad bude i dost času, aby ulovili něco k snědku.

Čtyřnožců byly v těch dnech spousty. Zahlédli čtyři velká stáda černorohů a několik menších stád vidlorohů a jelenců a jednou, na útesu na západě, tlustorohy. V malé rokli, která se svažovala k Medvědí řece, vyplašili lišku a Žlutá ledvina to považoval za dobré znamení, protože liška prý učí lidi prohnanosti. Říkalo se, že ti, které ve snu navštěvuje liška, se stanou silnými vůdci.

Později toho dne doprovázela výpravu dvojice orlů skalních a znovu měl Žlutá ledvina dobrý pocit, protože orli mu dají oči, které dohlédnou daleko. Část jeho válečného kouzla se ukrývala ve dvou orlích perech, která nosil ve vlasech. Ale byl rád, když se orli nakonec obrátili k návratu do Páteře. Kterákoliv jiná nájezdnická výprava v jejich blízkosti by ty velké ptáky také sledovala a mohla by se pídit po tom, co je tak zaujalo.

Sluneční náčelník stál pořád ještě vysoko nad západním obzorem, když konečně dospěli na dohled Pahorku rudého starce. Z jejich místa vypadal jako malá svažitá hora s ukrojeným vrcholkem. Orlí žebra se vydal na výzvědy zjistit, zda se v chýši nezdržují nepřátelé, protože ji dobře znali i Hadi a Ploché hlavy. Ostatní si pod vymletým břehem našli úkryt před větrem, který teď byl chladnější. Zatímco seděli a pokuřovali, dívali se k severu a viděli, že začínají připlouvat mraky. Byly to ale vysoké, řídké mraky, které nezadržovaly vláhu. Rychlý kůň vstal a sešel kousek malou roklí, pak se otočil a kráčel nazpět.

„Před dvěma spánky jsem měl sen,“ řekl. Promlouval ke všem, ale oči měl upřené na Žlutou ledvinu. „V tom snu přijel ze Země věčné zimy Chladotvůrce. Doprovázel jej vítr. Byl oděný do bílých kožešin a cválal na bílém koni. Nesl kopí z ledu a štít z jinovatky, který byl celý průhledný. Nejdřív jsem se bál, protože jsem byl přesvědčený, že mě přišel zabít. Prosil jsem jej o slitování, abych mohl prožít celý život. Smál se a jeho smích zněl jako pukání ledu na řece. Jak víte, nebojím se ničeho na tomto světě — přivodil bych Vránám bolest i sám —, ale ten smích mě naplnil takovým strachem, že jsem padl k zemi a třásl se a čekal, až mne tím ledovým kopím probodne.“

Rychlý kůň klouzal pohledem po jednotlivých tvářích a očekával jejich opovržení. Ale muži k němu vzhlíželi s očima vytřeštěnýma, jako by prožívali jeho strach s ním.

Rychlý kůň se usmál. „Jistě chápete můj strach v přítomnosti někoho tak mocného. Ale ten příběh končí šťastně, pro vás i pro mě. Chladotvůrce řekl: ‚Vstaň a pohlédni na mne, mladíku. Vím, že za dva spánky se chystáte Vránám ukrást koně. Rozhodl jsem se vám pomoci a teď ti prozradím, jak uspějete. Nacpi mi dýmku.‘ Prsty jsem měl zkřehlé chladem, který s sebou přinesl, ale podařilo se mi dýmku naplnit a zapálit mu ji. ‚Nemám doma žádný tabák,‘ řekl. Chvíli kouřil a pak mi řekl toto: ‚Na svahu pahorku Kam nechodí ženy ukrývám ve skalách ledový pramen. Rád se tam občas zajdu napít. Dává mi sílu. Teď však ten pramen zavalil veliký kus skály, a ať foukám, jak foukám, nedokážu s ním pohnout. Vím, že vy dvounožci, i když jste nicotní, jste natolik prohnaní, že ten balvan odvalit dokážete.‘ Vrátil mi dýmku a ta byla tak chladná, až mi popálila prsty. Pak řekl: ‚Když to pro mne uděláte, vaše výprava bude úspěšná. Až poženete vraní koně domů, učiním, aby za vámi napadl sníh a zakryl vaše stopy. Musíte však můj pramen najít a ten kámen odstranit. Pokud se vám to nepovede, nesmíte pokračovat, protože jinak potrestám tebe i celou vaši výpravu. Jelikož ti nabízím pomoc, musíš mi navíc během měsíce sdílení jídla přinést dvě prvotřídní býčí kožešiny pro mé dcery. Pokud tak neučiníš, trest tě nemine.‘“

Mladí muži se po sobě ohlíželi se strachem i vzrušením. Pes bílého muže vstal. „Rychlý koni, v okolí pahorku Kam nechodí ženy je mnoho pramenů. Jak poznáme ten pravý?“

„Jen jeden je pokrytý ledem. Tak to řekl Chladotvůrce.“ Rychlý kůň se hrdě rozhlédl po skupince. „Dovedu vás k němu. I tady psí milovník se z něj napije a možná si pro sebe ukořistí nějakou vraní ženu. Hned po ženách Lhářů to jsou ty nejlepší milenky.“ Mladíci se rozesmáli, ne však Žlutá ledvina. Ten sen představoval překážku, která se mu nezamlouvala. Vždy měl důvěru ve svou medicínu a věřil i ve svou schopnost vést tyto mladíky. Tak silný sen však nemohl pominout. Co když ten ledový pramen nenajdou? Co když nepohnou tím balvanem?

Uslyšel hvizd a vzhlédl. Orlí žebra se vrátil a posunkoval, že mohou vyrazit. Žlutá ledvina se vyškrábal zpod břehu. „Nějaké stopy?“

„Před nedávnem v chýši pobývala nějaká výprava. Popel byl nakupený vysoko a našel jsem tohle.“ Orlí žebra mu podal mosaznou prachovnici. Byla plná páchnoucího ohně.

Žlutá ledvina prachovnici znovu zazátkoval. „Napikwanská. Nikdy jsem neslyšel, že by válečnou chýši používali běloši.“

„To ji spíš některý z Hadů sebral nějakému Napikwanovi. Byla tam spousta stop od mokasínů, ale žádná od bělošských bot.“

Žlutá ledvina mosaznou prachovnici vrátil. „Tvoje první kořist, Orlí žebra. Máš štěstí.“

Orlí žebra se usmál, což nedělal často. „Na druhé straně Pahorku rudého starce je spousta jelenců. Jsou vypasení a nejsou ostražití.“

„Dobře. Ty a já jednoho zabijeme a ostatní vyspraví válečnou chýši.“

Chýše byla konstrukce z dlouhých tyčí svázaných u vrcholku. Nacházela se v porostu borovic obráceném k východním pláním. Mladíci sbírali klestí a sekali větve a skládali je odspodu nahoru, dokud tyče úplně nezakryli a chýši od okolních stromů neodlišovala jen její temnota. Než rozdělali oheň, Žlutá ledvina a Orlí žebra byli zpátky s laní jelence. Přinesli jen kýty a srdce a játra. Tu noc hodovali a vyprávěli si příběhy. Jeden z mužů přinesl studené opečené dětelníky. Rychlý kůň řekl, že Pes bílého muže si má ten svůj schovat, protože vraní ženy na nich rády sedávají. Možná si nějaká sedne na ten jeho.

Pátého dne došli k Potoku malých kaktusů v místech, kde se vlévá do Velké řeky. Kousek na jihozápad se rozkládaly pozemky Malcolma Clarka. Žlutá ledvina vyprávěl, že než se stal farmářem, Clark obchodoval s Pikunii a vzal si za manželku Ženu odřezávající hlavu. Indiáni mu dali jméno Čtyři medvědi a náčelníci si jej vážili, ale byl také znám svou bezohledností a náladovostí. Teď choval bělorohy a měl velké slovo u napikwanských náčelníků.

Žlutá ledvina se rozhodl překročit Velkou řeku pod Clarkovými pozemky, ne proto, že by se jej bál, ale jelikož se chtěl držet severněji od napikwanského města v Místě ostrých trnů. Tamní velcí náčelníci Pikunie nenáviděli a báli se jich a přáli si jejich smrt. Chtěli pikunijskou zemi. Chtěli, aby uchvatitelé v modrých kabátcích na Pikunie zaútočili a všechny postříleli, a oni tak získali pastviny pro své bělorohy. Náčelníci Pikuniů se již na základě úmluvy vzdali velké části svého území. Žlutá ledvina byl na místě jejího podpisu u ústí Velké řeky a vše viděl. Vzpomínal si, jak lidé byli šťastní, protože Napikwané jim výměnou za jejich zem slíbili mnoho věcí. Když přijely vozy naložené bednami, lidé se shlukli a zmocněnec pro indiánské záležitosti začal rozdávat drobnosti. Korálky, železné kotlíky, nože, zvonky, zrcátka, mrkve a smotky tabáku, pár dek. Všichni náčelníci obdrželi napikwanská sedla, která pasovala k jejich náhrdelníkům. Pak Napikwané dali lidem trochu svého podivného jídla: bílý písek, po kterém jsou věci sladké, bílý prášek, hořký černý nápoj. Lidé byli šťastní, protože věděli, že tito běloši za nimi budou často přijíždět a rozdávat jim zboží. I Žlutá ledvina byl šťastný. Stejně jako ostatní souhlasil s velkým bílým náčelníkem, že Pikuniové mají chovat nanicovaté bělorohy a sít semínka do prsu Matky země. Stejně jako ostatní věděl, že Pikuniové, tak jako vždy, vyrazí na lov černorohů. Ale jejich dohoda bílé náčelníky uspokojila, protože nyní Napikwané mohli osídlit území Pikuniů. Spokojení byli všichni.

Žlutá ledvina sledoval mladíky, jak kácejí nízké topoly. Toto jsou dobré lidské bytosti, ne jako Soví dítě a jeho kumpáni. Když na něj pomyslel, tvář se mu zachmuřila. Všude v táborech Pikuniů slýchal, že za potíže s Napikwany mohou Soví dítě a jeho banda, odhánějí koně a dobytek a nedávno pobili poblíž pevnosti Mnoho domů skupinu dřevorubců. Bylo jen otázkou času, než Napikwané vyšlou uchvatitele do války s Pikunii. Lidé budou krutě trpět.

Konečně měli mladíci dost kmenů na stavbu malého voru. Kmeny svázali surovou kůží a odtáhli do vody. Když se vratké plavidlo zhouplo na vodě, muži křičeli a jásali. Pak se svlékli a oděv, zbraně a rance uložili nahoru. Vor odstrčili od břehu a plavali vedle něj, kopali a strkali jej k protějšímu břehu. Proud je unášel, ale brzy dosáhli druhé strany a ve víru za písečnou naplaveninou vyvlekli vor na břeh. Té noci rozdělali oheň ve vrbinách a opekli si zbytek masa. Mluvilo se málo.

Devátého dne nepokračovali v cestě. Byli v zemi mnoha nepřátel, a tak se rozhodli cestovat výhradně v noci. Den strávili v hájku olší u Řeky vonné trávy. Nedaleko odtud západním směrem se proti modrému nebi černě rýsovaly Nevěrné hory. Někteří muži podřimovali, jiní vykonávali drobné práce, na které během cesty nezbyl čas. Orlí žebra vyřezal ze surové kůže podrážky a teď je přišíval šídlem a šlachou ke dvěma prošlapaným mokasínům. Medicínová rána, tichý mladík, si všiml malé trhlinky na tětivě a vsedě kroutil z kusu vlhké kůže novou. Pozoroval Žlutou ledvinu, jak mastným hadříkem otírá závěr své opakovačky. Pozorně si prohlížel vzor z mosazných hřebů na pažbě pušky. Tuto zimu bude muset hodně lovit. Mnohoranná puška přijde na deset prvotřídních kravských kůží. Byl rozhodnutý je získat, ale nejdřív potřeboval silného bizoního koně. Podíval se na Psa bílého muže, který se vleže opíral o vyvrácenou olši. Den byl teplý a Pes bílého muže měl na sobě jen bederní roušku. Oči měl zavřené, ale nespal. Přemýšlel o snu, který se mu již tři noci opakovaně vracel: Byl uprostřed nepřátelského tábora a byla jasná zimní noc a pod mokasíny mu vrzal sníh. Přiběhl k němu černý pes a pak se zase vzdálil. Znovu k němu doběhl a otočil se k odchodu. Tentokrát se na něj ohlédl, jako by chtěl, aby jej následoval. Pes jej vedl táborem, dokud nedošli k týpí na vzdáleném konci. Bylo prostě zdobené shluky hvězd po obou stranách kouřových chlopní. Odhrnul kůži zakrývající vchod a po obvodu chýše spatřil několik temných obrysů. Když oči přivykly, zdálo se mu, že ty předměty nedýchají. Pak ale jeden z obrysů naproti přizvedl svou spací kožešinu a on viděl, že je to dívka s bílou tváří. Pokynula mu a on vyděšeně uskočil. Chystal se odejít, pak se ale ohlédl a spatřil, že oči té dívky jsou naplněny touhou. Pak se všechny ty temné obrysy rozpohybovaly a on viděl, že všechno to jsou mladé dívky, nahé a se stejným výrazem v očích. Ta dívka s bílou tváří vstala a vztáhla k němu ruce a Pes bílého muže vykročil k ní. V tom okamžiku se vždy probudil.

Otevřel oči a sledoval Medicínovou ránu, jak pracuje na tětivě. Provlékl ji očními důlky staré černoroží lebky a rázně jí tahal tam a zpět, aby zvláčněla a vyhladila se. Ostatní teď odpočívali a den byl teplý a tichý. Řídké mraky, které k nim připlouvaly od severu, zmizely a Sluneční náčelník putoval vysoko po časně odpoledním nebi. Byl to dobrý čas a Pes bílého muže měl být rád, že si může zdřímnout s ostatními, ten sen jej však znepokojoval. Zdálo se mu již mnoho roztoužených snů, vítal je, ale tento byl jiný. Ten sen byl znamením a on nevěděl, jak si je vyložit. Chtěl jít za tou dívkou s bílou tváří, ale věděl, že v tom směru číhá nebezpečí.

Kapitola 4

Následujícího dne se utábořili na úpatí pahorku Kam nechodí ženy. Žlutá ledvina vyslal Orlí žebra na vrcholek, aby se porozhlédl. Někdy válečné výpravy tábořily nahoře na pahorku, aby se pomodlily a naplánovaly strategii. Žlutá ledvina sám se zúčastnil válečné výpravy Velkého jezera to léto, kdy se pomstili skupině Hadů za zabití tří Pikuniů a krádež třiceti koní. Na vrcholu pahorku Kam nechodí ženy se pomodlili a o čtyři dny později pobili čtyřicet Hadů a kromě těch svých získali i pár koní navíc.

Žlutá ledvina seděl v ranním chladu na skále a kouřil dýmku. Ostatní se rozptýlili do všech stran, aby pátrali po ledovém pramenu Rychlého koně. Jejich mladistvá energie byla pro Žlutou ledvinu důkazem, že stárne příliš rychle. Nohy jej bolely a na studeném vzduchu začínaly dřevěnět. Do levé nohy jej před pár lety zasáhl jeden Hrdlořez a ta o sobě od té doby dávala vědět. Přestože v táboře bolest sotva cítil, chůze na větší vzdálenosti jej zmáhala. Nejvíc bolesti mu působilo, když měl při nahánění černorohů stehny tisknout bizoního koně. Jeho osmatřicet zim mu těžce spočívalo na bedrech a on věděl, že mnoho cest jej už nečeká.

Sluneční náčelník vystoupil zpoza kopců na východě a rozzářil ojíněnou žlutou trávu na úbočí pahorku Kam nechodí ženy. Žlutá ledvina odříkal děkovnou modlitbu za tolik dnů plných úsměvu. V tuto část roku byl každý den požehnáním. A díky Noční rudé záři, dorostlé ze tří čtvrtin, se jejich oči mohly rozhlížet každou noc. Než však dojdou k táboru Vran, doroste úplně, a to jej znepokojovalo. Její světlo může ohrozit ty, kdo se vplíží mezi týpí pro bizoní koně. Žlutá ledvina již měl dva statné, rychlé koně a víc jich nepotřeboval, nicméně vést zloděje do tábora bylo jeho povinností. Téměř se sám sobě nahlas vysmál. Věděl, že jakmile se přiblíží k táboru Vran, bude stejně dychtivý dostat skvělého koně jako ostatní. Vyklepl popel z dýmky a vstal a zmrzlá tráva mu zašelestila pod nohama. V půli cesty nahoru na pahorek, kde se žlutá tráva potkávala se strmícími granitovými skalami, zahlédl Rychlého koně a Psa bílého muže. Byli sehnutí a soustředění. Sluneční náčelník prozářil stříbřitý porost pod nimi jasem, který Žlutou ledvinu přiměl zastínit si zespodu oči. Cítil, že mu srdce bije rychleji, pak je ale viděl zvedat se a přecházet na jižní svah.

Věděl, že pochybovat o snech jiného muže se nemá, ale svou nedůvěru nedokázal potlačit, jelikož sen o ledovém pramenu se zdál zrovna Rychlému koni. Ten mladík byl ctižádostivý a nejspíš se choval i hloupě, ale jeho otec, Kravská žebra, byl mocný léčitel. Byl strážcem jednoho z pouhých tří vaků s bobří medicínou u kmenů Černonožců. Kainahové a Siksikaové vlastnili zbývající dva. Bobří medicína byla dokonce silnější než medicína posvátné dýmky, takže Žlutá ledvina choval otce Rychlého koně ve velké úctě. To proto souhlasil, že na výpravu vezme i Rychlého koně.

Když sledoval ty dva mladíky, jak si hledají cestu mezi balvany, přistihl se, že poměřuje jejich vzezření. Rychlý kůň byl o půl hlavy vyšší než Pes bílého muže a v jelenicové košili a legínách působil jako velký muž, ten dojem umocňovalo vzpřímené držení těla, jež prozrazovalo zatím nezaslouženou pýchu. Dlouhé černé vlasy měl svázány v uzlu na čele. Oproti ostatním si každou noc, než vyrazili na cestu, pomaloval tvář — tři okrové šmouhy po stranách obličeje a rumělková skvrna na bradě. Pes bílého muže, o rok starší, byl statnější, až neobvykle statný, přestože měl plošší břicho a hrudník než Rychlý kůň. Vlasy nosil upravené prostě, v copech bez ozdob. Je jako rosomák, napadlo Žlutou ledvinu, malý a silný. Pokud má odvážné srdce, Vrány budou trpět.

Rychlý kůň byl toho dne v táboře zachmuřený, poněvadž ledový pramen nenašli. Neustal v pátrání, dokud Sluneční náčelník nestál vysoko na jižní obloze. Když se vrátil, pustil se do velkého kusu studeného masa a upíral přitom oči na pahorek. Žlutá ledvina mu z tváře vyčetl, že o svém snu pochybuje. Žlutá ledvina nepochyboval o snu, ale o tom, komu se zdál. Kousek poodešel a začal se modlit. Požádal Ty nahoře, aby mu řekli, co dělat. Požádal Chladotvůrce, aby se nad nimi smiloval. Kdyby se teď obrátili k návratu, setkali by se doma s posměchem. Žlutá ledvina by ztratil tvář. Ale pokračovat, riskovat hněv Chladotvůrce — nebudou následky mnohem drtivější? Proč jen cítil, že nemůže Rychlému koni důvěřovat? Prohlížel si jej ve slábnoucím světle. Podíval se na pahorek Kam nechodí ženy. Vzpomněl si na noc, kdy se Velké jezero modlil za pomoc a následný úspěch. Ale Velké jezero měl s sebou zkušené bojovníky. Žlutou ledvinu s výjimkou Orlích žeber doprovázeli jen chlapci. Všechno se mohlo zvrtnout, i když se znamení zdála příznivá.

Žlutá ledvina měl jedinou možnost a rozhodl se jí přidržet. Budou pokračovat, půjdou do země Vran, ale při prvním znamení, že něco není v pořádku, se otočí a vrátí. Mezitím bude sledovat Rychlého koně. Když scházel kamenitým svahem k táboru, přemýšlel o Psovi bílého muže a cítil, že se mu nálada zlepšuje. I přes pověst smolaře byly v Psovi bílého muže jistota a klid, které na Žlutou ledvinu zapůsobily. U mladého muže při jeho prvním dobrodružství to byly vzácné vlastnosti. Dá se mu věřit, pomyslel si Žlutá ledvina. Povede si dobře.

Po dalších čtyřech dnech táboření bez ohně a nočního putování odpočívali v neveliké, hluboké rokli, která ústila do údolí Jelení řeky. Kousek po proudu se nacházela napikwanská obchodní pevnost. Orlí žebra ji pozoroval z nedalekého útesu. Za obchodem se sem sjelo mnoho Vran a Lidí skvrnitého koně a Rozčesaných vlasů. Žlutou ledvinu to překvapilo, protože mezi Vránami a Rozčesanými vlasy vždy panovalo napětí, ale také věděl, že než bílí obchodníci začnou s obchodováním, přinutí kmeny ke smíru.

„Jsme necelé dva spánky od tábora Vran na Velkém rohu,“ řekl Orlí žebra.

„Dnes v noci budeme muset urazit velký kus cesty. Udeříme na ně, až Sedm osob příští noc dospěje do nejvyššího bodu.“ Žlutá ledvina věděl, kde se nachází většina zimních táborů. Přál si najít tábor Býčího štítu, protože tento vraní náčelník již mnohokrát přivodil Pikuniům bolest. Měl také mnoho koní. Ze všeho nejvíc si však Žlutá ledvina přál bizoního koně Býčího štítu. Mnohokrát mu to cestou přišlo na mysl. Byl by to velký coup a mezi Pikunii by se o něm hodně mluvilo. Dosud to však byl jen pouhý nápad. Teď ho uskuteční. Vzal si Orlí žebra stranou. „Musíš najít tábor Býčího štítu,“ pronesl tiše. „Má hodně koní. Když vyrazíš brzy, najdeš jeho tábor a stihneš se s námi setkat u Pahorku černé tváře dřív, než vyjde Jitřní hvězda.“

„Nejdřív si něco sním.“

„Cestovat ve dne bude nebezpečné. Mnoho Vran bude na lovu. Ale ty jsi prohnaný, Orlí žebra, a tvá medicína je dobrá. Než překročíš Jelení řeku, nezapomeň dát Podvodnímu lidu trochu tabáku. Pomohou ti skrýt se před cizími zraky.“

Orlí žebra se usmál. Pohybovat se na území Vran ve dne pro něj představovalo výzvu, která se mu zamlouvala. To zvládnou jen ti nejlepší vlci.

Jakmile se Orlí žebra vzdálil, mladíci se rozesadili v prohlubni obrostlé šípkovými keři. Kontrolovali si zbraně a válečné barvy, modlili se a přemýšleli o noci za dva spánky, kdy budou moci dokázat, že v nich bije statečné srdce. Dlouhým pochodem, nocemi, kdy vyhlíželi a vyciťovali cestu přes pláně, chladnou vodou v brodech, téměř ustavičným hladem i přes maso zvířat, která zabili a snědli, se jim zbystřily smysly. Všichni pozorně sledovali hvězdy a uvykli noci a čtyřem světovým stranám. Nyní bude muset podstoupit zkoušku jejich odvaha.

Pes bílého muže držel váček se žlutým barvivem, které mu dal Mik-api. Byla to zvláštní prašná zemina, kterou Mik-api získal od Siksikaů daleko na severu. Již jen to, že ji držel v ruce, roztřáslo Psa bílého muže napjatým očekáváním. Vzpomněl si na obřad v potní chýši, který spolu s Rychlým koněm podstoupili s mužem mnoha tváří. Mik-api štětičkou z ocasu černoroha skrápěl rozpálené kameny vodou a pára jim brala dech. Mik-api zpíval a modlil se a z jejich obnažených těl se řinul očistný pot. Pes bílého muže tehdy cítil, že zlý duch, který byl příčinou vší té smůly, opouští jeho tělo. Cítil se prázdný a spokojený jako dítě, které právě vstupuje do tohoto světa. Když se vykoupali v Řece dvou kouzel, Mik-api je odvedl do svého týpí. Tam vypouštěli kouř do čtyř stran a k Těm nahoře, Těm dole, Podvodnímu lidu. Pak dal Mik-api Psovi bílého muže žluté barvivo a poučil jej, jak je použít. Pokud se jím pomaluje přesně tak, jak mu Mik-api nařídil, znovu získá sílu a lstivost potřebné k úspěchu. Teď vložil váček opatrně do válečného vaku.

Sen o dívkách s bílými tvářemi se mu nevrátil již několik spánků. Během dlouhých tichých nočních pochodů se pokoušel ten sen nějak vyložit. Zapamatoval si všechny podrobnosti a postupně si je vyvolával, jednu po druhé, k jejich pochopení měl však stejně daleko jako k hvězdám na nebi. A tak ten sen odsunul stranou a namísto toho přemýšlel o svém štěstí.

Toho večera se muži sesedli a snědli poslední kousky jelínka, kterého zabili před třemi spánky. Vítr zesílil a profukoval šípkovými keři, za kterými se choulili. Noc bude jasná, ale chladná, chladnější než všechny předchozí. Žluté ledvině znovu na mysli vytanul sen Rychlého koně o Chladotvůrci. Pohlédl na Rychlého koně a pomyslel si, že oproti době před pátráním po ledovém pramenu se ten mladík zdá být méně sebejistý a maličko uzavřenější. I teď dřepěl opodál a pozoroval krajinu, odkud přišli. Žlutá ledvina spolkl poslední kousek svého přídělu.

„Dnešní noc půjdeme daleko,“ řekl. „Musíme překročit Jelení řeku a ještě dnes v noci dojít až k Pahorku černé tváře. Tam se setkáme s Orlími žebry a on nám poví, co o Vránách vyzvěděl. Pomýšlím na to, že bychom napadli tábor Býčího štítu.“

Pět mladíků k němu vzhlédlo s očima doširoka rozevřenýma údivem. O tomto nenáviděném vraním náčelníkovi slyšeli mnoho zkazek od svých otců, starších bratrů, mužů, kteří sedávali v noci kolem ohňů. Již mnoho výprav Pikuniů se za ním vypravilo, jen aby se přikradli zpět do tábora s břichy až u země.

Žlutá ledvina se zasmál těm ustrašeným obličejům a zasmál se i sám sobě. Samotného jej překvapilo, že jméno Býčího štítu vyslovil nahlas. Ale teď již nebylo zbytí, a pokud se Orlím žebrům podaří jej najít, udeří na tábor Býčího štítu.

„No tak. Chcete se stát válečníky? Chcete se vypravit na válečnou stezku? Pak si tedy započítejme coup na tomto nepříteli, který našim příbuzným přivodil bolest! Až se vrátíte domů, můžete svým rodinám říci, že jste něco dokázali. Od této chvíle bude naše cesta obtížná. Čeká vás málo odpočinku, méně spánku. Dostalo se nám znamení, které není příliš slibné.“ Šlehl pohledem po Rychlém koni. „Ale došli jsme až sem, aniž bychom upoutali pozornost. Naše moc je velká a my jsme Pikuniové, a tak půjdeme dál.“ Nyní pohlédl přímo do očí každého z mladíků. Již to nebyl ten unavený, ochablý muž, který jim záviděl jejich elán, pro ně se teď stal válečníkem, který se již mnohokrát vrátil do tábora s koňmi a válečnými zásluhami. Otočil se a pomalu scházel roklinou. Mladíci se překotně rozběhli ke zbraním a rancům.

Noční rudá záře shlížela celou tváří na Orlí žebra, blížícího se k řadě nevysokých vrchů nad Velkým rohem. Držel se co nejblíže k mokřinám a naplaveninám, k trsům kupinovce a pelyňku. Přes hlavu a záda měl přehozenou jen krátkou kožešinu, ale věděl, že v jasném světle bude vypadat jako grizzly, pravý medvěd. Vítr měl ve tváři a oddychl si, protože vítr odvane zvuky a pach od táborových psů. Stejný vítr teď vynášel z údolí do kopců rachot bubnů. Zastavil se a zaposlouchal a uslyšel pronikavé hlasy zpěváků. Nedaleko vrcholku posledního návrší se spustil na všechny čtyři, plížil se kolem trsů pelyňku a vdechoval ostrou, sladkou vůni. Doplížil se až na vrcholek a shlédl dolů na tábor.

Týpí se ve světle úplňku rýsovala bílá a přízračná a Orlí žebra musel napínat zrak, aby rozpoznal žlutou záři ohňů uvnitř. Zalehl a nechal oči přivyknout a pak spatřil postavy proplétající se mezi týpí, ženy s kotlíky naplněnými říční vodou nebo s otepmi dřeva, skupinu mužů zahalených do kožešin a rozsazených kolem ohně u jednoho z hlavních týpí. To budou mladíci. Pak zaslechl štěkot psů a výskání dětí. Na pláni severně od tábora spatřil velkou skupinu dětí, které si hrály na koně a vykopávaly přitom do vzduchu prašnou zem. Psi se motali kolem, štěkali a rozverně na ně doráželi. Tři muži na koních vyjeli na jižní straně z tábora a on je provázel pohledem. Pak spatřil velká stáda, stovky koní roztroušených na obou stranách řeky, ty nejbližší stále dost daleko od tábora. To bude hračka. Naši mladíci se dokážou připlížit a mnoho jich odehnat. Znovu zaměřil pozornost na tábor a tentokrát pátral po bizoních koních uvázaných k týpí. Z té dálky nedokázal rozeznat týpí s modrými bizony, patřící Býčímu štítu. Ale určitě tam je. A Orlí žebra napadlo, že mimo tanec slunce svého lidu ještě nikdy nespatřil tak velké tábořiště. Bylo namačkané jako zimní tábor, ale příliš velké. S tolika lidmi zvěř zmizí za pár dnů.

Pak se téměř vedle něj ozval hovor a smích. Rychle se stáhl a přitiskl k chladné zemi. Ani ne sto kroků nalevo šest mužů vedlo malou roklí k řece řadu koní. Dva koně nesli čerstvé černoroží kůže, zbývajících pět bylo obtíženo masem. Muži byli tak blízko, že Orlí žebra rozpoznával, jak se jejich těla na sestupujících koních kymácejí ze strany na stranu. Tiskl se k zemi, dokud neutichl rachot kamenů. Když znovu vykoukl, lovci již klusem projížděli údolím, mávali rukama a halekali na celý tábor. Děti, které si prve hrály, jim teď se štěkajícími psy za patami utíkaly v ústrety.

Právě když se obracel k odchodu, něco na protější straně údolí upoutalo jeho pozornost. Nejdříve to považoval za zbytky starého sněhu, když ale přimhouřil oči, rozpoznal kolmé stěny a zkosené střechy napikwanských stanů. Opodál stály těžké povozy obchodníků a pásli se tažní voli.

Že by bílí zajížděli k Vránám obchodovat v takovém počtu, to byla novinka. Indiáni se obvykle vypravovali do obchodních stanic. Z bouřlivého dění Orlí žebra usoudil, že táborem koluje spousta vody bílého muže. To přijde vhod. Horší je, že v táboře je nejspíš mnoho nových pušek.

Žlutá ledvina se nemýlil. Mladíci si druhého dne moc neodpočali. Choulili se pod skalnatým výběžkem na jižní straně Pahorku černé tváře. Napínali tětivy, znovu je povolovali, tvarovali pírka na šípech, kontrolovali podrážky několika párů svých mokasínů, aby se ujistili, že si obuli ty nejlepší, šmátrali ve válečných vacích, aby se ujistili, že nezapomněli kouzelné předměty a válečné barvy. Hlavou se jim honilo množství děsivých představ: že je objeví, že naskočí na špatného koně, příliš pomalého nebo zatím nepřipraveného k jízdě, že je zabijí. Nervozita mladíků se přenesla i na Žlutou ledvinu. Zapochyboval, zda je dokáže vést, zda uprostřed tábora Vran ti mladí muži nezpanikaří. Na té dlouhé cestě si vedli skvěle — jak si jen mohl myslet, že krádež koní proběhne úplně hladce? Jedné věci byl ale rád. Od severu připlouval dlouhý pás řídkých mraků. I když Noční rudou záři neskryjí docela, pohyb nájezdníků nebude tak zřetelný. Zkušení zloději koní by těch mraků mohli využít ve svůj prospěch, ale co ti mladíci?

Ještě než se ze dne vytratilo světlo, přivolal si Orlí žebra, aby mu znovu popsal tábořiště Vran. Pozorně naslouchal podrobnostem o rozmístění týpí, táboře bělochů, stádech koní. Když slyšel dost, přikázal mladíkům, aby se posilnili trochou pemikanu a připravili se.

Pes bílého muže si dřepl u studánky a ze žlutého barviva umíchal pastu. Pak vstal a svlékl si koženou košili. V barvě omočil prst a od klíčních kostí k pasu namaloval dvě klikatící se čáry, tak jak mu nakázal Mik-api. Pak přidal po obou stranách obličeje, od spánku po bradu, dva žluté sluneční psy. Odříkal modlitby, které mu Mik-api uložil. Pomodlil se k Hromovému náčelníkovi, jehož dlouho znějící hřmotný hlas předpověděl počátek života a hojnost na zemi mnoha darů.

Pomodlil se ke Slunečnímu náčelníkovi, který bdí nad Pikunii a všemi věcmi tohoto světa. Pak sklonil hlavu a složil slib. Přísahal, že pokud uspěje a vrátí se ve zdraví domů, přinese při příštím tanci slunce oběť u medicínového kůlu. Nakonec zazpíval svou válečnou píseň a hlas měl hluboký a zastřený. Když hlavu znovu pozvedl, viděl, že ostatní muži si již pomalovali tváře. Žlutá ledvina si namaloval levou polovinu obličeje na bílo s drobnými, povědomě uspořádanými modrými tečkami. Sedm osob, pomyslel si Pes bílého muže. Když si navlékal košili, pohlédl na Rychlého koně, který si na týl přivazoval skalpovou kadeř. Z uzlu vlasů mu visela tři orlí pera. S obličejem pomalovaným rumělkou vypadal až komicky divoce.

Ale všichni se zarazili, když spatřili košili Rychlého koně. Přihlíželi, jak si přes jelenicový oděv navléká plátěnou halenu. Podle roztřepených děr a hrubých kreseb poznali, že se jedná o starou válečnou košili. Žlutá ledvina ji poznal okamžitě. Dříve patřila Nosícímu hlavu a odklonila mnoho šípů a mastných střel vyslaných přímo na bojovníkovo srdce. Protože byl již starý a netoužil se znovu vypravit na válečnou stezku, prodal ji Kravským žebrům, otci Rychlého koně. Ta košile měla obrovskou moc a mnoho mužů v táboře Osamělých jedlíků bylo přesvědčeno, že Kravská žebra ji jako léčitel nepotřebuje. S nepřáteli nikdy neválčil. Teď Žlutá ledvina pochopil, proč si Kravská žebra tu košili pořídil. Možná nás ochrání všechny, pomyslel si, když si na levý cop přivazoval medicínu sovího pera.

Když ti tři muži leželi na břiše na vrcholku kopce nad tábořištěm Vran, tvář Noční rudé záře prosvítala řídkými mraky. Sedm osob stálo právě v nadhlavníku a tábor byl temnější a klidnější než předchozí noc. Světlo však dostačovalo, aby Orlí žebra ostatním ukázal týpí, tábor bílých obchodníků a stáda koní níž po proudu. Jak Žlutá ledvina sledoval ruku Orlích žeber, bručel si pro sebe. Na chvíli se odmlčel a přemýšlel o všem, co viděl. Pak se naklonil k Psovi bílého muže. „Teď vidíš, kde jsou koně,“ zašeptal. „Je jich mnoho a jsou roztroušení. Vezmi Medicínovou ránu a ostatní mladíky. Obejděte je — držte se nahoře na skalách —, dokud se nedostanete za stáda. Pak se rozhlédněte, rozhlížejte se dobře, než se rozhodnete, které koně ukrást. Musíte vědět, kde jsou noční hlídky. Nemělo by jich být mnoho. Tyhle Vrány se tady cítí v bezpečí. Vezměte jen tolik koní, kolik dokážete bezpečně odehnat. Nenuťte je do běhu. Ať se pohybují zvolna. Pro sebe si vyberte silné koně, silné a mírné, aby stádo hnali hladce.“ Žlutá ledvina vzhlédl k Noční rudé záři. Její obrys byl za mraky rozostřený. „Není taková tma, jak bych si přál.“

„Kam máme ty koně odehnat?“

Žlutá ledvina pozoroval Psa bílého muže již pár dnů, takže jej klid mladíkova dotazu nepřekvapil. „Až se dostanete dost daleko od vesnice, žeňte ty koně co nejrychleji k Pahorku černé tváře, pak dál k pahorku Kam nechodí ženy. Nezastavujte, dokud nedorazíte na místo. Neohlížejte se na Orlí žebra, Rychlého koně ani na mě. Do tábora pro bizoní koně půjdeme, až Sedm osob urazí hezký kus cesty dolů. Tím získáte velký náskok. Dojedeme vás, nebo se setkáme u pahorku Kam nechodí ženy.“

Čtyři mladíci stáli a naslouchali v hájku velkolistých stromů nedaleko říčního břehu. Řeka plynula klidně, tiše a od tábora k nim doléhalo vzdálené bubnování. Nacházeli se mezi dvěma koňskými stády a od chvíle, kdy vstoupili do hájku, neviděli ani neslyšeli žádné noční hlídky. Chřestýš, nejmladší ze všech, ve věku patnácti zim, zašeptal: „Jsou naši, Pse bílého muže! Můžeme odehnat obě stáda. Ty Vrány spí jako staré báby.“

„Budeme mít hodně koní, kolik jen budeme chtít,“ řekl jiný.

Z hřebene zahlédli tři noční hlídače na jihu a dva na severu. Zdržovali se ve skupinkách a povídali si. Nebyli ostražití, ale Pes bílého muže je teď nikde neviděl a to mu dělalo starosti.

„Nejdřív projdu mezi koňmi na sever. Pokud to bude bezpečné, odeženeme je.“ Pes bílého muže poprvé pocítil tíhu odpovědnosti. Náhle to nebyla hra. Byli v zemi nepřátel a na něm bylo, aby se ti mladíci nedopustili nějaké nepředloženosti. Dřepl si a naznačil ostatním, aby následovali jeho příkladu. Jednu po druhé si prohlédl jejich tváře, které byly v dopadajícím měsíčním svitu bledé. „O tom, které koně ukradneme, rozhodnu sám,“ zašeptal. „Vy uděláte jen to, co vám řeknu. Jestli se nám to má povést, musíme si počínat moudře jako naši otcové. Musíme být stateční a silní jako naši předkové. Urazili jsme dalekou cestu a teď ukradneme koně — ale nesmíme být chamtiví. Vezmeme jen tolik, kolik dokážeme bezpečně odehnat. Jestliže teď vyvoláme pozdvižení, vymstí se to nám i Žluté ledvině a všem ostatním.“

Medicínová rána, tichý mladík, který toho během cesty moc nenamluvil, teď Psa bílého muže překvapil. „Počkáme na tebe. Jsme Pikuniové z tlupy Osamělých jedlíků. Učiníme, jak říkáš.“

Pes bílého muže se tiše proplétal mezi koňmi. Někteří polekaně uhýbali, ale většina stála klidně a téměř mu nevěnovala pozornost. Než dosáhl severního okraje stáda, napočítal víc než sto koní. Ohlédl se k tábořišti. Ze svého místa sotva rozpoznával obrysy týpí. Vyčkával a naslouchal, ale doléhalo k němu jen vzdálené štěkání. Noční hlídky nebyly nikde v dohledu. Když Pes bílého muže cestou zpět procházel stádem, cítil, jak mu srdce v hrudi zběsile tluče. Nerozuměl svému rozpoložení, té směsici strachu a téměř nezkrotné radosti. Přepadlo jej znenadání a on se teď cítil slabý a malátný. Byl rád, že tam s ním ostatní nejsou a nevidí, jak se chvěje. Nehybně stál a sledoval koně kolem sebe a bál se, aby je jeho stav nevyplašil. Ale koně se dál popásali nebo dřímali a Pes bílého muže se zastyděl. Slyšel otce a ostatní muže mluvit o strachu, jejich vlastním strachu v nebezpečných situacích, ale příliš jim nevěřil. Byli to bojovníci, muži, kteří svou odvahu již prokázali. Smáli by se, kdyby jej viděli takto se třást. Zcela po právu by se mu vysmívali, opovrhovali by jím. Nehodil se pro takový nájezd, a o to méně, aby vedl někoho mladšího. Sluneční náčelníku, smiluj se nade mnou. Hromový náčelníku, dej mi svou sílu. Budu tě uctívat do konce svých dnů, budu žít, jak mi přikážeš. Pes bílého muže si tichým hlasem přezpíval válečnou píseň a cítil, že se mu vrací síla. Hruď se mu přestala dmout a on cítil, že může zemřít se ctí.

Pes bílého muže jim vysvětlil svůj plán a mladíci pak procházeli mezi koňmi, dokud nenašli velké a mírné. Z las si vyrobili uzdy, pak nasedli. Začali za stádem přejíždět sem a tam, mlaskali, švihali zvířata konci las. Koně ve stádu se shlukli, rozhlíželi se, frkali, chvěli, nejistí, co vlastně ti narušitelé chtějí. Pak se rozpohybovali, pryč od řeky, k západu, širokým dnem údolí. Pes bílého muže jel na severním konci, poháněl koně a ostražitě přitom pozoroval tábořiště. Na jižním konci dělal totéž Medicínová rána, který vyhlížel na stáda za hájkem velkolistých stromů. Dno údolí se před nimi otevíralo široké a dlouhé, ale mraky zhoustly a zvířata nevrhala žádný stín. Stádo se pomalu vzdalovalo od řeky a postupně se v pohybu roztáhlo do dlouhého pásu. Jednou se stočilo k jihu, ale Medicínová rána je dokázal nasměrovat, aniž by přišel o jediný kus. Stovky dusajících kopyt se ozývaly ozvěnou v uších Psa bílého muže, a když se koně dali do klusu, znělo to, jako by mu v srdci tloukly všechny bubny vraního národa. Očekával, že každým okamžikem spatří přízračný houf jezdců ženoucí se z tábora, ale zatím — nic.

Koně v čele začali stoupat širokým žlebem vedoucím vzhůru na pláně. Stále v poklidu, a mladíci pocítili vzrušení. Přejížděli sem a tam a naléhavěji švihali koně po zadcích. Pes bílého muže se je už chystal dojet a napomenout, když zahlédl, jak se jedna strakatá klisna vzdaluje od ostatních a ohlíží se k údolí. Když ji chtěl objet, vydala dlouhé, ostré zařehtání. Stočil ji zpět, ale znovu se zastavila a zařehtala. Pak se dala do běhu, na napjatých nohou, zpět žlebem. Pes bílého muže se za ní zahleděl a spatřil hříbě mířící k nim přes údolí. Hříbě se nějak oddělilo od stáda a právě si uvědomilo, že postrádá matku. Jeho ržání bylo při běhu vyšší, ostřejší. Pes bílého muže byl v pokušení nechat matku jít, když tu spatřil jezdce cválajícího od jihu, který se snažil odříznout hříběti cestu. Ohlédl se. Koně byli v půli stoupání. Jezdec je brzy zahlédne. Pes bílého muže se rozhlédl, ale nebylo kam se schovat. Pozornost jezdce se tak moc upínala na hříbě, že je ještě nespatřil, ale brzy uvidí matku a pak i nájezdníky. Nejspíš se pak vrátí do tábora a křikem upozorní na nepřítele. Pes bílého muže se přitiskl ke koňské šíji a s nožem taseným a připraveným k útoku klusem zamířil do údolí. Viděl matku a hříbě, jak se zastavily, aby se přivítaly, a jezdce, jak je zezadu objíždí. Pak jezdec zarazil koně a jen zpříma seděl. Všiml si vysokého vraníka, který se k němu klusem blížil. Vypadal zmateně, ale dál seděl a díval se. Na dvacet kroků od něj se Pes bílého muže napřímil a silným kopancem do žeber pobídl koně. Na deset kroků zahlédl v mladých očích záblesk poznání. Pak mladík stočil koně a ten prudce odskočil. Ale Pes bílého muže již byl u jezdce. Vrazil nůž do mladíkových zad a uslyšel výkřik. Ale nůž narazil na kost; Psovi bílého muže projel otřes celou rukou. Znovu bodnul a nůž se zanořil až po jílec. Bodnul ještě dvakrát a pak se mladík sesul z koně. Pes bílého muže přitáhl otěže a pohlédl na bezvládné tělo. Bylo slyšet, jak se kůň bez jezdce rychle vzdaluje na sever, k táboru.

Nahoře v ústí žlebu Pes bílého muže dostihl ostatní. Napjatě sledovali, jak se pokouší chytit dech. Naklonil se na stranu a odplivl si, pak se vysmrkal.

„Co se stalo?“ vyhrkl Chřestýš. Oči měl vytřeštěné a hlas vysoký.

„Noční hlídač. Mohl nás zahlédnout.“

„Pak bychom měli raději zmizet.“ Chřestýš se rychle rozhlédl po ostatních.

„Je mrtvý,“ řekl Pes bílého muže. „Ale jeho kůň utekl — k táboru Vran. Pokud nezpomalí, než tam doběhne, Vrány si ho nejspíš všimnou a ztropí povyk.“

Medicínová rána pozvedl hlavu. „Sněží,“ pronesl tiše.

Jako na povel ostatní obrátili pohled vzhůru k těžkým vločkám snášejícím se k zemi. Chladotvůrce, pomyslel si Pes bílého muže. Přišel, aby skryl naše stopy. Prokazuje nám přízeň. Možná ten ledový pramen prýští jen ve fantaziích Rychlého koně. Pes bílého muže si náhle připadal vyčerpaný. Přestože nebezpečí ještě nepominulo, vzrušení vyvolané prvním zabitím začalo opadat. Zabil mladíka, ne muže. Ten mladík byl nepřítel a zcela jistě by varoval ostatní Vrány, ale nebyl to ještě muž.

„Medicínová ráno, poženeme ty koně k Pahorku černé tváře. Podařilo se nám sice ukrást vraní koně, teď je ale musíme co nejrychleji odehnat. Musíme se modlit k Těm nahoře, aby ochránili nás a naše druhy a dovedli nás bezpečně domů.“

Žlutá ledvina, Rychlý kůň a Orlí žebra dřepěli v topolovém hájku. Byli dobře ukryti za šípkovými keři, které obepínaly kmeny. Začal padat sníh a Žlutá ledvina cítil, že jeho odvaha při tomto slibném znamení roste. Dlouho pozorovali tábor, sledovali dohořívající ohně a naslouchali, jak ruch postupně utichá. Jednou je téměř odhalil párek milenců, který si hájek vyvolil, aby si projevil vzájemnou touhu. Po spoustě chichotání, šelestění a funění se dvojice zase vytratila, Orlí žebra však stihl sebrat dvě orlí pera z čelenky, kterou mladík odložil. Až na bubny znějící odkudsi zprostředka tábora bylo nyní ticho. Je čas, pomyslel si Žlutá ledvina. Dotekem upozornil Rychlého koně a ukázal ke skupince týpí při hranici tábora. Pak se dotkl Orlích žeber a ukázal ke ztemnělým týpí. Strategii si prošli již dříve, slov tedy nebylo potřeba. Každý půjde svou cestou, ukradne bizoního koně a pak se setkají u pahorku Kam nechodí ženy. Žlutá ledvina již o úspěchu nepochyboval. Znamení byla příznivá a zdálo se, že Rychlý kůň se zklidnil. A teď ten sníh.

Když se díval, jak se od něj ostatní vzdalují, obcházejí tábor napravo a nalevo, pomodlil se za bezpečí mladých zlodějů koní. Táborem neproběhl žádný rozruch, nezaznamenal žádný zmatek, křik ani dusot kopyt. Pokud se Pes bílého muže řídil jeho pokyny, mladíci již v této chvíli mají koně a ujíždějí pryč. Oni čtyři budou v bezpečí.

Žlutá ledvina vstal a vystoupil z hájku. Mezi ním a okrajem tábora leželo sto kroků otevřeného prostranství. Zahalil si tvář kožešinou. Kráčel k týpí a cítil, že mu strach bystří oči, zrychluje tep a dodává odvahy. Již dříve zapálil svazeček vonné trávy a omyl se kouřem, vzýval Ty nahoře, aby mu dali sílu, aby se nad ním smilovali a dopřáli mu úspěchu. Aby koně nevyplašil, celé tělo si potřel pelyňkem. A nyní, hluboko v záhybech kožešiny, zpíval svou píseň smrti.

Kapitola 5

Mladíci se choulili kolem ohýnku uvnitř provizorní válečné chýše pod pahorkem Kam nechodí ženy. Smáli se a vyprávěli historky z nájezdu, každý líčil vlastní zásluhy, své udatné činy, dokud se mu ostatní nevysmáli a nenazvali jej tlachalem. Jak se příběhy i vyvolaná odezva stupňovaly, všechny přepadlo vzrušení z nově nabytého bohatství a nadcházející dospělosti.

Venku se pod bdělým dohledem Psa bílého muže páslo přes sto padesát koní. Snadno prohrábli nadýchaný sníh až k husté trávě rostoucí na úpatí návrší. Psovi bílého muže připadlo zvláštní, že před pouhými dvěma spánky se tito koně cítili spokojení u Vran. Teď to byli pikunijští koně a jejich spokojenost se nezdála o nic menší. Cosi na tom, jak snadno změnili stranu, jej přimělo koním téměř závidět. Dokud je nepostihne zranění, dokud bude tráva dlouhá, budou žít v míru. Když tak seděl obkročmo na statném plavákovi, kterého si sám vybral, zahalen do kožešiny, znovu mu mysl zabloudila ke snu, který se mu vrátil minulou noc. Znovu spatřil tu dívku s bílou tváří, jak pozvedá pokrývku a vábí jej k sobě, a on znovu vykročil, aby se vzápětí probudil a slyšel, jak vítr zasypává chýši sněhem. Ráno seděl v chýši a přemýšlel o svém snu a sotva naslouchal ostatním, kteří střídavě propadali veselí a smutku. Ukradli největší stádo koní, jaké kdy kdokoliv z nich viděl nebo o jakém kdy slyšel, ale Žlutá ledvina a Rychlý kůň se ještě neukázali. Orlí žebra je dostihl, když brodili Jelení řeku, ale o těch druhých dvou neměl žádné zprávy. Naposledy je viděl, když vstupovali do ztichlého tábora, ale v rychlosti sebral koně a v rychlosti zmizel. Pes bílého muže si teď prohlížel velikého koně s grošovaným zadkem, kterého Orlí žebra uloupil. Pásl se stranou ostatních, ale stejně spokojeně. Tak ušlechtilého koně Pes bílého muže nikdy dřív nespatřil. Přes ten sen, přes nepřítomnost Žluté ledviny a Rychlého koně pocítil při představě, jak Žlutá ledvina po návratu rozdělí koně, záchvěv radosti.

Uvnitř chýše mladíci opékali pravé maso z jednoletého černoroha, kterého zabil Pes bílého muže. Bylo to první pravé maso od začátku cesty před dvaceti spánky. Z velkých kusů již odkrajovali plátky.

Orlí žebra se položil na opěrku, kterou si zhotovil z proutí a borových větví. Jeden z mladíků mu podal maso. Bylo horké a šťavnaté a vůně u něj ještě povzbudila chuť k jídlu. Ale když žvýkal, cítil, že se mu svírá hrdlo. Jako by mu prázdné místo v břiše vyplnila jakási hrouda. Zbytek masa odložil na větev vedle sebe a vsedě se napřímil. Nastal čas svěřit se ostatním s tím, co jej tíží.

„Haija! Mladí muži, poslouchejte. Čekáme už na tomto místě na Žlutou ledvinu a Rychlého koně celou noc a celý den. Sníh a vítr, jež nám Chladotvůrce posílá, jsou našimi přáteli, ale také nepřáteli. Podařilo se nám hladce uniknout, sníh zakryl naše stopy, chlad zadržuje Vrány v táboře. Za to vše musíme Chladotvůrci poděkovat. Je taky ale možné, že právě kvůli němu se k nám Žlutá ledvina a Rychlý kůň nemohou připojit. Počasí je nyní příznivé, včera jste ale viděli, jak vítr kvílí a kupí sníh. Myslím, že dnes v noci budeme muset přečkat další bouři. Vítr už se sbírá. Řeknu vám toto: Žlutá ledvina a Rychlý kůň se také nejspíš někde ukryli před bouří.“

Mladíci přestali žvýkat. Otočili se zády k ohni, aby mohli naslouchat.

„Měl jsem zlý sen a to mne trápí. Přišel a odešel tak rychle, že jsem z něj moc nepochopil. V tom snu jsem spatřil malého bělouše brodit se sněhem. Kopyta měl naštípnutá a tělo samý bolák. Měl nasazenou uzdu a otěže vláčel po zemi. Ale ty oči. Podíval jsem se mu do očí a byly mléčné a nevidoucí. Když jsem přišel blíž, spatřil jsem na jeho hřbetě krvavé otisky prstů.“

Chřestýš zatajil dech. O takovém koni slyšel od svého dědečka.

„Ano, byl to kůň smrti, ale to není vše. Na obloze za ním jsem spatřil tvář, ale neviděl jsem ji zřetelně, protože se odvrátila. A pak jsem spatřil vlasy a dvě soví pera.“

„Žlutá ledvina!“ vykřikl Chřestýš. „Zemřel rukou Vran! Och, můj strýc! Teď jeho stín bloudí a žadoní o slitování v té cizí zemi. Musíme všechny ty vrahounské Vrány pobít!“

Mladší muži si zahalili tváře a dali se do nářku a v kožešinách se kolébali dopředu a dozadu.

„Proč naříkáte, vy baby? Pokud je Žlutá ledvina mrtev, odešel do Písečných vrchů pokryt slávou, protože přivodil Vránám bolest. Jeho stín, je-li tomu tak, se tam setká s jeho předky a oni jej uvítají jako statečného muže, kterým byl.“

„Pak se tedy vrátíme a budeme Vrány mučit,“ řekl Mluvící jinak. Byl to Chřestýšův starší bratr. „Ať zaplatí.“

„Na to ještě dojde.“

„A co Rychlý kůň?“ Medicínová rána stále třímal nůž s nabodnutým kusem masa.

„Nevím. Možná jsem svůj sen nevyložil správně. Možná se k nám Žlutá ledvina ještě připojí. I Rychlý kůň.“

Na způsobu, jakým Orlí žebra vyslovil jméno Rychlého koně, bylo cosi zvláštního, výsměch nebo opovržení, co Medicínovou ránu i ostatní vyděsilo. Orlí žebra tímto tónem nikdy dřív nehovořil.

„Mluvící jinak, vystřídej Psa bílého muže. Musím s ním mluvit.“

Tu noc, když oheň dohořel, se Pes bílého muže zaposlouchal do kvílení kojota. Stěží je rozpoznával a domníval se, že se při shánění potravy přikradl blízko k válečné chýši. Kojot znovu zaskučel a vítr ten hlas odnesl pryč. Zachumlal se do kožešiny a poslouchal, ale kojota již neslyšel, jen vítr profukující chýší. Zavřel oči a pokoušel se usnout, ale něco na tom hlase jej zneklidnilo. Posadil se a přetáhl si pokrývku přes ramena. Pak se odplazil ke vchodu. Když odhrnul klestí, uviděl nejdříve po kolena navátý sníh. Počkal, až oči přivyknou, a pak spatřil koně a postavu zahalenou do bílé kožešiny.

„Kdo jsi? Mluv!“ křikl. A zaslechl nezřetelný hlas beze slov. Kožešina se smekla a svezla se ze skloněné hlavy a Pes bílého muže ve sněžném světle spatřil uzel z vlasů, skalpovou kadeř a orlí pera. „To je Rychlý kůň!“ vykřikl a vyběhl, aby příteli pomohl dolů z vraníka.

Vmžiku rozdělali oheň a Rychlého koně přikryli svými kožešinami. Třeli mu ruce a nohy a krmili jej kousky pečeného masa a horkou polévkou ze sněhu, který rozpustili ve vaku z močového měchýře.

Když se Rychlý kůň zmátořil natolik, aby se dokázal posadit, Pes bílého muže se jej zeptal, zda něco neví o Žluté ledvině.

Rychlý kůň nejdříve neodpověděl. Upřeně si prohlížel prsty, jako by z nich měl čerpat slova, která si tito muži přejí slyšet.

„Kde je Žlutá ledvina?“ Řezavost v hlase Orlích žeber přiměla ostatní, aby se na něj podívali. Držel se stranou, teď ale postoupil dopředu.

Rychlý kůň k němu nevzhlédl. „Když jsem jej viděl naposledy, procházel středem tábora Vran a prohlížel si bizoní koně. Kráčel směle, jako by byl neviditelný. Pak mi zmizel z očí. Mně se už podařilo odříznout koně, který je teď tam venku, a tak jsem vás chtěl dojet, když jsme ale brodili Jelení řeku, uklouzl a já jsem přišel o zbraně a vak s pemikanem. Kožešinu jsem zachránil, ale jak vidíte, je od ledu celá bílá. Jel jsem celou noc a polovinu následujícího dne, pak jsem si vedle stezky všiml doupěte malých velkých úst. Myslel jsem si, že se ohřeju, a tak jsem zalezl dovnitř a čekal na Žlutou ledvinu a na tebe, Orlí žebra, protože jsem měl za to, že jste za mnou.“

Rychlý kůň zavřel oči. Mladíci pohlédli na Orlí žebra, ale jeho tvář nasadila lhostejný výraz. Nebyla v ní ani srdečnost, ani hněv.

Rychlý kůň si promnul oči. Když je otevřel, zračila se v nich urputnost, která protiřečila jeho tělesné slabosti. „A tehdy v tom doupěti mě vyhledal Chladotvůrce. Řekl: ‚Ty blázne, chceš snad zapomenout na slib, který jsi dal Chladotvůrci? Za to potrestám nejen Vrány, ale i tebe.‘ Prosil jsem ho o slitování, protože jsem byl na smrt prochladlý. Řekl jsem mu, že jsme po tom posvátném ledovém pramenu pátrali, ale on odvětil, že jsme neměli pokračovat v cestě, že jsme jej tím, že jsme šli dál, aniž bychom odstranili ten balvan z jeho oblíbené studánky, urazili. Och, jak ten se zlobil! Prsty z rampouchů sevřel mou ruku a mnoho spánků jsme pak letěli na sever, letěli jsme nad týpí Osamělých jedlíků, nad Medicínovou hranicí a Páteří světa, až jsme dorazili do jeho domova v Zemi věčné zimy. Vstoupili jsme do jeho ledového domu a on pravil: ‚Zde před tebou stojí mé dcery.‘

Nejdříve jsem byl oslněn vším tím mihotajícím se ledem a nedokázal jsem otevřít oči. Ale brzy jsem trochu prohlédl a podíval se na jeho dcery a ony byly modré, modré jako kámen, který opatruje Lid mnoha náramků. Byly oděné do kůží bělokura a chvěly se a jejich oči“ — Rychlý kůň se prudce otřásl — „neměly oči, jen v místech, kde měly být, otvory jako ledové jeskyňky. ‚Teď vidíš, jak mé dcery trpí, protože ty a tví lidé neplníte sliby, které jste dali Chladotvůrci.‘ Už jsem se na ty nebohé dívky nevydržel dívat. Padl jsem na kolena a plakal, neboť jsem byl přesvědčen, že mě do své země odnesl navždy. Pak řekl: „Dám ti ještě jednu příležitost. Shledáš se se svými druhy, ale musíš mi slíbit toto: Až měsíc sdílení jídla bude stát na obloze v úplňku, přineseš mým dcerám nejen dvě skvostné kožešiny, ale také žhavé uhlíky pro jejich oči. Jak vidíš, jsou slepé a prosí mne, abych jim dal oči, ale já zde nemám oheň.‘ Slíbil jsem mu vše, co si přál, a vás si beru za svědky.“

„O Žluté ledvině se nezmínil?“

Rychlý kůň šlehl po Psovi bílého muže pohledem. „Nezmínil.“

O osm spánků později muži sesedli z koní v říčním korytu nedaleko tábora Osamělých jedlíků na Řece dvou kouzel. Nanesli na sebe barvy, svou válečnou medicínu, pak pomalovali koně, na kterých jeli. Pes bílého muže namaloval na přední nohy svého šedáka klikatící se žluté pruhy a na zadek po obou stranách žluté kruhy. Přemýšlel o těch znameních již dříve, od této chvíle budou součástí jeho medicíny.

Orlí žebra rozdělil koně již v průběhu dne. Žlutá ledvina nebo jeho vdova dostanou nejvíc, Orlí žebra o pár méně. Pes bílého muže a Rychlý kůň dostali každý po dvaceti, zbytek rozdělili spravedlivě mezi mladší muže.

Pes bílého muže namaloval na levou plec každého ze svých koní šikmou bílou čáru. Když je teď pozoroval, jak se mísí s ostatními zvířaty, cítil, že proměna jeho životního štěstí je úplná. Modlitby, které za něj odříkal Mik-api v potní chýši, byly vyslyšeny. Namalovaná žlutá znamení byla silná a on šel neochvějně za svým cílem. Nezískal sice bizoního koně, byl však spokojený. Dá Mik-apimu pět svých koní.

Na znamení Orlích žeber muži rozpohybovali stádo.

„Ach, ty ničemo! Utečeš si s těmi ostatními darebáky, vykradeš se uprostřed noci, ani vlastní matce nic neřekneš, ať si klidně umře žalem—“ Žena Dvojí úder nemohla dál. Spílala svému synovi tak dlouho, až jí došla slova. „Och!“ řekla a dosedla s žuchnutím na složenou kožešinu.

Pes bílého muže toho využil a zvedl hlavu tak, aby viděl na otce. Vjíždějící do dveří toho od synova návratu moc nenamluvil. Předklonil se a přistrčil větev do ohně. Aniž by na Psa bílého muže pohlédl, řekl: „Pověz mi o Žluté ledvině.“

A tak mu Pes bílého muže vyložil, co věděl, že Žlutá ledvina vstoupil do hlavního tábora a od té doby o něm nikdo neslyšel.

„Vedl vás dobře?“

Pes bílého muže mu vylíčil pochod na jih, noční chůzi, znamení a potom i nájezd. Vyprávěl otci, jaké pokyny mu Žlutá ledvina dal ke krádeži koní.

„Uspěl jsi. Musel ti poradit dobře.“

„Všechno vyšlo tak, jak to naplánoval.“

„A ty jsi vedl krádež koní.“

„Byl jsem nejstarší. Chtěl jsem jít do tábora pro bizoního koně, ale Žlutá ledvina mi svěřil vedení krádeže.“

Vjíždějící do dveří se opřel a zadíval se na syna. „Pověz mi, je Žlutá ledvina mrtev?“

Psa bílého muže přímočarost té otázky překvapila. Zachmuřil se. „Orlí žebra jej spatřil ve snu. Byl na cestě do Písečných vrchů, aby se připojil k našim předkům. O tom snu nepochybuji.“

Žena Dvojí úder se předklonila, aby postrčila kotlík s vodou blíž k ohni. „Och, chudák jeho žena,“ řekla. Oči se jí zalily slzami. „Chudák, chudák Žena Těžký štít.“

Pes bílého muže pocítil tíhu té strašné chvíle již při přivítání. Vprostřed všeho toho zmatku, objímání a kárání sledoval, jak Orlí žebra míří k týpí Ženy Těžkého štítu, která se svými dvěma syny a dcerou netrpělivě postávala u vchodu. Byla to jediná žena Žluté ledviny. Zatímco Orlí žebra hovořil, dala se do nářku a bědování a pak se svezla k zemi a ani její synové ji nedokázali zvednout. Viděl matku a tři další ženy, jak k ní pospíchají a nakonec se jim daří ji přenést do týpí. Jakýkoli pocit radosti, jestli vůbec nějaký měl, se v té chvíli vytratil.

Podíval se na otce. „O snu Orlích žeber nepochybuji — ale nevěřím, že je Žlutá ledvina mrtev.“

Tentokrát byl překvapen Vjíždějící do dveří. Usmál se. „Myslím, že máš pravdu, synu. Přestože je Žlutá ledvina mladší, on a já jsme toho spolu hodně prožili. Je prohnaný a jeho medicína je silná. Myslím, že se jednoho dne vrátí.“ Vjíždějící do dveří vytáhl z ohně větvičku a podržel ji před sebou. Přemýšlel, jaký ten muž, který se vrátí, bude.

Pes bílého muže si vybavil vraního mladíka, jejž zabil, a nebyl si jistý, zda je právě teď vhodné otci o něm vyprávět. Na otce ale ve skutečnosti nemyslel. Prohlížel si své ruce a naslouchal vzlykům matky a rozhodl se, že ten čas ještě nenadešel.

Tu noc se v týpí Vjíždějícího do dveří hodovalo na počest návratu jeho syna. Lidé zpívali a vyprávěli historky — někteří si dokonce dobírali Psa bílého muže —, ale nálada nebyla zrovna slavnostní. Pruhovaná tvář a Zabíjí u jezera, mladší ženy Vjíždějícího do dveří, podávaly kravská žebra, maso z hrbu a hřbetní tuk. Žena Dvojí úder, která na podobné hostiny obvykle dohlížela, teď seděla vedle syna a každou chvíli jej k sobě tiskla. Pes bílého muže, s planoucí tváří, si nechal ta objetí i škádlivou chválu líbit. Několikrát pohlédl na Zabíjí u jezera, ale ona se jeho pohledu vyhýbala a jídlo podávala s jemnou neústupností. Později, během oslavné písně, vyklouzla z týpí, aby přinesla kotlík vody, a Pes bílého muže cítil, že mu těžkne srdce. Pak pocítil vinu, která jeho touhu alespoň se dotknout otcovy ženy vždy doprovázela. Žena Dvojí úder mu stiskla zátylek a on se přikrčil a ona jej pleskla po hlavě. Lidé kolem se smáli a Pes bílého muže se smál s nimi. Ale zatímco matce vracel objetí, nadchla jej, když teď má nějaký ten majetek, představa vlastního týpí a ženy. Postaví se na vlastní nohy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ten, který obelstil Vránu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.