Chyť bizona

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jitka Holasová

Chyť bizona – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mému opravdickému Samíkovi,
který má mnohem radši srnce než bizony.

Miluju tě,
máma

1. Svítící cihličky

Každý kluk si rád hraje na něco jiného – jeden na opraváře, druhý na hasiče, další na zmrzlináře, rytíře, kosmonauty, spajdrmeny i na všelijakou další havěť.

Ten kluk na obálce je Samík. Chodí do první třídy a brzy mu bude sedm let. Má modré oči a nohy samou modřinu, protože si ze všeho na světě nejraději hraje na hon bizonů.

Nevadí, že si takového bizona honem neumíte představit. Samík také žádného doopravdického bizona ještě neviděl. A představoval si ho všelijak...

Pak ho jednou zahlédl v knížce o zvířatech. Byl tak roztomilý! Vypadal jako kráva s čertovskou hlavou, nosní dírky měl jako elektrickou zásuvku a kožíšek chlupatý dočista jako kobereček u nich v koupelně.

Dědeček Bert pak Samíkovi vypravoval, že bizoni jsou divoká, nezkrotná zvířata, ale někteří kovbojové je umí chytit do lasa, a dokonce na nich i jezdí! To by bylo něco! Samík přísahal, že opravdického bizona osedlá.

Samík má – kromě bizonů – ještě nejradši:

• Borůvkovou marmeládu, borůvkovou zmrzlinu a vůbec všechno borůvkové, co mu obarví jazyk na fialovo – a on ho na sebe může vyplazovat před zrcadlem a řehtat se.

• Svoji maminku Dorotku a tatínka Richarda. Hlavně když mu dovolí vykramařit šuplíky s oblečením a rozvěsit po pokojíčku liány – totiž legíny – a šály a ponožky a hrajou si s ním na tygry v džungli.

• Když smí při lovu bizonů pořádně křičet. Doma Samík rámusit nesmí – to pak jejich sousedka, paní Mráčková, zase přijde hubovat, že neslyší televizi.

Samík naopak vůbec nemá rád:

• Když mu při dešti nateče do bot a bříška prstů na nohách se mu scvrknou jako sušené švestky.

• Když si musí ráno sám oblékat liány – totiž legíny – a maminka mručí, že přijdou pozdě do školy.

• Když před spaním potřebuje přečíst ještě jednu pohádku navíc, ale rodiče tvrdí, že už jsou „šíííleně moc utahaní“. A přečíst mu ji nechtějí.

Jenže Samík zná tajemství – rodiče pak stejně leží ještě dlouho v obýváku na gauči a koukají do chytrého telefonu.

Chytrý telefon, co má máma i táta.

Smartphone.

Užitečný kapesní počítač, co umí snad všechno na světě. Pustit jakoukoli písničku, co si zrovna pohvizdujete, ukázat, jak vypadá granátové jablko i fík, hurikán nebo tancující lama. Dokáže předpovídat počasí, najít ten správný vlak, který vás doveze do zoo i na hrad Křivoklát, a koupit kromě jídla, šatů a nábytku snad i duhového robota posázeného diamanty!

Samíka tyhle zvláštní přístroje, po kterých se jezdí prstem a dospělí do nich občas koukají od rána do noci, moc nelákaly. Nebavily ho hry s praskajícími bublinkami, nezajímaly ho pestrobarevné večerníčky.

Co nezajímaly. Tyhle svítící cihličky jsou občas jen k vzteku!

Dospělí někdy svoje telefony hladí mnohem častěji, než hlavy svých dětí.

A hlavně – jsou to přestrojení zloději! Umí nenápadně krást jednu z nejcennějších věcí, co máme.

Čas.

Zrovna jako dneska ráno:

„Samíku, počkej, píše mi Anča,“ říká maminka s očima přilepenýma na smartphonu, když si chce u snídaně Samík povídat o tom, jestli tygři žerou krokodýly, nebo je to naopak.

„Promiň, teď ti nemůžu číst. Musím ještě poslat e-mail do práce. Dojez si ten chleba, ať vydržíš do svačiny,“ odbývá ho tatínek, který také civí do své cihličky.

Samík se ještě jednou podívá na rodiče přilepené k telefonům. Vzdychne a kousne do krajíce. Je mrzutý.

Ještě neví, že táta a máma už do telefonů zbytečně koukat nebudou. Protože tyhle svítící cihličky dnes večer vybuchnou.

Jenže to teď nikdo z nich ještě netuší.

2. Borůvkový třesk

Překulil se večer. Samík hodí aktovku do kouta, přijde do kuchyně a do nosu ho praští vůně vanilkového cukru. Palačinky!

„Samíku, četla jsem, že dnes v osm večer bude zatmění Měsíce,“ otočí se maminka ke stolu, něžně škubne rukou a z pánve na Samíkův talíř vyklouzne žlutá palačinka s vypouklými hnědými flíčky. Přesně takové fleky na sobě mají žirafy! Samík do jednoho dloubne prstem a flíček se odloupne. To je legrace.

„Dnes bude Měsíc na nebi větší než tahle palačinka!“ pokračuje maminka. „A stín naší planety Země ho na chvilku zakryje. Proto se tomu říká zatmění,“ vysvětluje maminka a odhrnuje záclonu, aby na ten zázrak dobře viděli. Pak položí na stůl stříbrný balíček s máslem a vedle něj skleničku s tmavě fialovou dobrotou.

Jé! Borůvková! Samík švihem usazuje zadek na židli tak nadšeně, div si nerozedře kalhoty. Otevře víčko a ponoří nůž do marmelády.

„Uragááán...“ rozezní se po kuchyni chraplavý pirátský hlas. „Loď se potápí! Muž přes palubu! Zachraň se, kdo můžééš!“ Ve fialovém moři to bouří... Vtom připlave kus klády a piráti se na ni jeden přes druhého snaží vyšplhat.

„Samíku, nepitvej se nožem v té marmeládě... Pak je to rozryté jak od prasátek,“ kárá ho maminka.

„Ale já jsem musel zachránit ty piráty, mami. Nůž byl jako kláda, no a...“

„Podívej, máš úplně zmazaný rukáv,“ frkne maminka. „Víš, že se borůvky špatně perou... Zkusíme tu mikinu spolu odmočit v umyvadle?“ navrhuje maminka a otáčí se zpátky k plotně.

Samík koukne na rukáv. Opravdu. Je tam fialová šmouha.

Rychle! Aby to maminka neviděla: svlékne špinavou mikinu, zmuchlá ji a hodí na gauč. Na máchání nemá čas. Z další palačinky je totiž opuštěný ostrov! Samík vlní nožem a máslo se na palačince rozplývá jako vlnky na moři. K ostrovu připlouvá na kládě ztroskotanec.

„Mamí, koukni! Tenhle pirát tu bouři přežil! Přistává na opuštěném ostrově – to je jako tahle palačinka, víš? Žijou tam opice a hážou mu na hlavu kokosy!“

Vtom něco cinkne. Mámin telefon. Maminka si ho vezme do ruky a začte se do svítícího displeje. Až úplně zapomene na palačinku, co právě smaží.

Máma mě vůbec neposlouchá! nadurdí se Samík. A natruc rýpne nožem hluboko do marmelády. Naštěstí klapnou dveře a z práce přichází tatínek. Může si hrát na piráty s ním!

„Ahój, tati, tatínku,“ rozzáří se Samík, „piráti ztroskotali a opice jim hážou na hlavy kokosy, pojď se podívat!“

Ale tatínek má dnes nějakou špatnou náladu. Vyndá z kapsy klíče, peněženku a telefon, pohodí je halabala na kuchyňský stůl, ani kabát si nesundá a jde rovnou k plotně. Sebere holou rukou z pánve napůl spálenou palačinku, stočí si ji do ruličky a kousne.

„Samíku, podívám se za chvilku, nejdřív musím něco sníst. Ahoj Dori,“ otočí se k mamince a dá jí pusu na tvář. „Dneska jsem měl v práci starostí, že jsem celý den vůbec nic nejedl,“ povídá tatínek s plnou pusou.

„Píše mi Anča, jestli bychom s ní a s Amálkou nešli zítra ráno na vodní hřiště,“ klape maminka do telefonu.

Samík se pověsí tátovi na kabát a lehce se na něm pohoupe. Ale táta ho nevnímá. Žmoulá v puse palačinku a kouká mamince přes rameno do svítící cihličky.

Né! Oni mě vůbec nevidí! zlobí se Samík a v hrudníku mu začne cukat vztek.

„Ty piráty musíme přece zachránit! Tatínku, maminko...“ škemrá Samík.

„Ale no tak, chvilku počkej, vždyť jsi jak zimnice...“ odstrkuje ho táta.

Ale najednou se stane něco neuvěřitelného.

Samík se pořád drží tatínka za cíp kabátu. Ten ho odstrkuje od sebe, a přitom se pořád dívá do maminčina telefonu. Samík mu šlápne na nohu, táta ztratí rovnováhu a rozhodí rukama, aby se chytil kuchyňské linky – jenomže!

Tam zrovna stojí maminka s mobilem v ruce, a jak táta švihne rukou, vyrazí jí telefon z dlaně.

Telefon sviští vzduchem, udělá dvě otočky a dopadne horním rohem přímo na sklenici borůvkové marmelády. Ta se převrhne na tátův telefon a...

Řách!

V tu samou vteřinu zasvítí na kuchyňský stůl temně oranžový paprsek. Paprsek Superměsíce, zpola zastíněného Zemí, takže vypadá jako nakousnutá palačinka.

Obě sklíčka – mámina i tátova mobilu – se tříští na stovky kousků.

„Ááááá! Co jste to udělali? Můj telefon!“ křičí maminka a v krku jí to na konci slova „-fon“ hluboce zakloktá, jako by vrčel hladový lev.

„Do opičího kokosu, to se mi snad jen zdá!“ volá tatínek a pádí ke stolu. „Opravdu to prasklo! A jak se to zapatlalo od marmelády, všechno je úplně zničené!“ drmolí tatínek a přesýpá v ruce fialové střepy.

„Jak teď budeme volat dědovi Bertovi? A jak se domluvíme s Ančou? A už se spolu nemůžeme fotit na výletě... Všechno je pryč,“ hořekuje maminka a snaží se utěrkou sešmudlat z hromádky střepů fialovou marmeládu.

„Ale já jsem nic neudělal,“ vzlyká Samík. „Já za to nemůžu, že to vybuchlo...“ trhaně si utírá nos do rukávu a těká očima z jednoho rodiče na druhého.

Tatínek stojí a nic neříká. Zblízka zkoumá střepy a hladí si zamyšleně bradu. Pak praví: „Neuvěřitelné. Skoro bych věřil, že ta sklíčka vybuchla nějakou zvláštní silou Měsíce. Samík za to nemůže. Na tomhle třesku jsme se podíleli všichni.“

Tatínek si promne čelo a sklesle dosedne na židli. „Maminko, Samíku... Jsme bez telefonů.“

Večer si Samík bez říkání vyčistí zuby a zaleze do postele. Bojí se, aby rodiče ještě víc nerozčílil. Zároveň má ale ještě takové malé tajemství, které potřeboval prozkoumat. Z umazaných fialových střepů si v tom uklízecím zmatku jeden potají vzal a uložil si ho do svého kufříku pokladů.

Samíkův tajný kufřík má zámek s klíčkem, na víku nakreslená závodní auta a voní to v něm po inkoustu. Střep tam leží, mezi figurkami tygrů, malou lupou a sbírkou samolepek od banánů. Samík uchopí střep mezi palec a ukazováček, vezme z police baterku a šups pod peřinu.

Je to zvláštní kus skla. Tenký jako nehet a velký asi jako švestka. Samík skrz něj svítí a prohlíží ho ze všech stran. Vůbec nevypadá jako obyčejné sklo, jaké znáte ze sklenice nebo okenní tabulky. Tohle má hlaďoučké okraje, o které se nejde říznout, tmavě modrofialové jako noční obloha bez hvězd. A hází lesklé blesky jako oči sousedovic hlídacího psa Azora, když ráno nazlobeně kouká přes plot. Třeba je opravdu očarované Měsícem?

Kus borůvkového sklíčka ještě jednou pohladí a zas ho pečlivě uloží do kufříku jako poklad, který nesmí žádný nepřátelský pirát objevit.

Samík sebou pak ještě dlouho škube pod peřinou. Přemýšlí, jestli se rodiče zlobí. A co bude dál, když teď nemají telefony a nemůžou být na internetu?

Zaposlouchá se, jak rodiče v kuchyni poklízejí nádobí a přitom si potichu špitají. Je najednou hrozně rád, že máma s tátou teď nesedí na gauči a neprohlížejí si telefony, jako to večer dělávali. Znějí dokonce docela vesele!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chyť bizona!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.