Ranč Jabloňový květ:
Hanka a Pinto

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Pippa Youngová

Ranč Jabloňový květ: Hanka a Pinto – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. Lekce v Psí škole

„Jsi si jistá, že to přežiješ, když celý jeden den nebudeš na ranči?“ dobírala si paní Kennetová Sašu s úsměvem.

Obě právě kráčely bok po boku po hlavní ulici vesničky Willow Springs a společnost jim dělal mrňavý jezevčík, kterého Saša vedla na vodítku.

„Jasně že jo,“ přikývla Saša a prudce za vodítko zatáhla, protože pejsek právě vyrazil ke sloupku pouliční lampy, který musel nutně očichat. „Zítra si to vynahradím. Máme v plánu dlouhou vyjížďku, protože to bude jeden z Charliiných dnů s Pirátem.“

„Charliin den s Pirátem?“ nechápala paní Kennetová.

Než stihla Saša odpovědět, jezevčík výhrůžně zaštěkal a hnal se za prolétnuvším ptákem, takže dívenka málem ztratila rovnováhu. „No tak, Nede,“ okřikla pejska káravě. „Copak nemůžeme alespoň v takovém horku jít trochu pomaleji?“

„Očividně ne,“ poznamenala se smíchem paní Kennetová. „To je taky důvod, proč jsi ho přihlásila do té Psí školy, vzpomínáš? Chudák paní Kraftová, měla z toho takovou radost! Jestli Ned nezačne poslouchat, zaručeně ji připraví o rozum!“

Paní Kraftová byla dobrosrdečná sousedka Kennetových, která si Neda vzala na starost, zatímco se její sestra zotavovala po operaci kolene.

„Těším se, že to bude legrace,“ přitakala Saša a sehnula se, aby vyprostila jednu Nedovu nožičku z vodítka, které se kolem ní omotalo. „Že jo, Nede?“

Jezevčík nadšeně vyštěkl a povyskočil, aby mohl Saše olíznout tvář. Paní Kennetová se rozesmála. „Abych nezapomněla, co že jsi to říkala o Charlie? To je ta holčina, co pořád nosí růžovou, viď?“

„Jo, jo, přesně ta,“ potvrdila Saša. Ranč Jabloňový květ jí už natolik přirostl k srdci, že do detailů znala všechno, co s ním souviselo. Někdy však zapomínala, že její maminka na rozdíl od ní o těch věcech nic neví. „Charliina maminka čeká dvojčata, takže se snaží omezit veškeré výdaje na nejmenší možnou míru. Proto se paní Marlová nabídla, že bude jejího Piráta používat na výcvikové lekce čtyři dny v týdnu, aby za něj Charliini rodiče nemuseli tolik platit. No, a ve zbývajících třech dnech si ho pro změnu může užívat zase jenom Charlie.“

„A proto jste se dohodly, že toho využijete a vyrazíte na vyjížďku,“ doplnila maminka, která si pomalu začínala celou záležitost vybavovat. „Super nápad!“

Jak zahnuli za roh, Ned se rozběhl rychleji. „Podívej, jsme na místě, tamhle je radnice a je tam i komunitní centrum, kde se konají lekce Psí školy,“ ukázala Saša na nízkou krychlovou budovu.

Sotva vešli do haly, zaslechla Saša odkudsi z útrob budovy tlumený štěkot. Ned jej určitě zaregistroval také, protože se zarazil, nastražil uši a odpověděl krátkým, důrazným zaštěkáním. Hned poté se nedočkavě rozběhl směrem k velkému sálu a táhl Sašu za sebou. Uvnitř se už nacházel nejmíň tucet psů a jejich páníčků.

„Ty bláho,“ žasla Saša, když se rozhlížela kolem sebe. „Vůbec jsem netušila, že existuje tolik různých psích ras.“

To už k nim s přátelským úsměvem mířil neznámý muž v džínách a s kravatou s vyšitými obrázky psů. Sašu pobavilo, jak se barva jeho vlasů téměř shoduje s narezlým odstínem Nedovy srsti.

„Ahoj, přišli jste na lekci pro začátečníky?“ zjišťoval muž. „Potom budu váš učitel, jmenuju se Gelburg.“ Ned k němu hned nadšeně přiskočil a vrtěl ocáskem jako o závod, takže se panu Gelburgovi okamžitě rozzářily oči. „Aááá, trpasličí jezevčík, to je jedna z mých oblíbených ras! Máte velké štěstí!“

„Děkuju. On ale není můj,“ vysvětlila Saša a v rychlosti seznámila pana Gelburga s příběhem paní Kraftové a její sestry. Pan Gelburg účastně přikyvoval a při zmínce o paní Kraftové se usmál. „Marii Kraftovou samozřejmě znám,“ řekl potom. „Ale vůbec jsem netušil, že má psa, byť jenom v dočasné péči.“ Sklonil se, aby jezevčíka pohladil, a ten na něj na oplátku vyskakoval a blaženě přitom vrtěl ocasem.

„Pozor!“ vyhrkla Saša náhle. „Kouše vám kravatu!“

Pan Gelburg se rozesmál a vytáhl svou ohroženou kravatu z Nedovy tlamy. „Ty rošťáku jeden! Však my už tě tu naučíme slušnému chování! Pojďte, zapíšu si vás. Začneme za pár minut.“

O potřebné formality se naštěstí postarala maminka, a tak se mohla Saša v klidu připojit k ostatním účastníkům kurzu a jejich čtyřnohým kamarádům. „Ovládej se, Nede!“ napomenula jezevčíka šeptem.

Ned se však neovládal ani v nejmenším. Okamžitě se pokoušel vyskočit jednomu každému psovi na záda, drobounkým oranžovým pudlem počínaje a nesmělým šedivým chrtem konče. Většina přítomných páníčků na to reagovala úsměvem a provoláváním, jak je Ned roztomilý, majitelka chrta se však odmítavě zamračila a přemístila se i se svým miláčkem na opačnou stranu místnosti.

Potom pan Gelburg svolal všechny budoucí žáky k sobě. „Prosím, postavte se do kruhu,“ halasil. „Začneme tím nejjednodušším povelem, což je sedni. Nejdříve si vyzkoušíme, jestli už ho někdo zná.“

V tom okamžiku se ozvalo sborové sedni z úst všech přítomných majitelů a několik psů se skutečně poslušně posadilo. Většina, včetně Neda, ovšem příkaz úspěšně ignorovala.

„Sedni, Nede,“ opakovala naléhavě Saša. Rozhlédla se kolem sebe a spatřila, jak se jeden z páníčků snaží stlačit zadek své kolie do požadované pozice. Pokusila se to samé aplikovat na Neda a přitom mu stále velela: „Sedni!“

„Klid, Sašo,“ přispěchal k ní pan Gelburg. „Jezevčíci mají v porovnání s ostatními plemeny velmi křehkou kostru, takže se jim nesmí příliš tlačit na boky.“

„A-ano, omlouvám se,“ zakoktala Saša. Honem se napřímila a cítila, jak rudne. Bylo jí nesmírně trapně. „Moc toho o psech nevím. Zajímají mě spíš poníci.“

„Vážně? Tak to bych rád věděl, jak bych přiměl takového poníka, aby si sedl,“ zažertoval pan Gelburg a v očích se mu roztančily veselé jiskřičky. „Každopádně, nic si z toho nedělej, proto jsi tady, aby ses to všechno naučila. Zkusíme to jinak…“

Jemně uchopil Neda pod bradou a snažil se ji zvednout. Nepovedlo se mu to hned napoprvé, protože Ned sebou neustále mlel a pokoušel se mu ruku olíznout. Nakonec se však panu Gelburgovi přece jenom podařilo obrátit Nedův dlouhý čenich vzhůru.

„Sedni, Nede,“ pravil důrazně a jezevčíkův zadek skutečně poklesl k zemi. „Vidíš? Místo abys mu stlačovala zadní část dolů, stačí mu nadzvednout předek.“

„To je super!“ zajásala Saša. „Tak vidíš, Nede, už ses naučil první povel!“

Avšak Ned ji úplně ignoroval. Místo aby projevil hrdost, prudce vyskočil zpátky na nohy, až vyškubl Saše vodítko z ruky. Namířil si to rovnou ke zlatému retrívrovi a přátelsky na něj zaštěkal. Retrívr se převalil na záda a spokojeně zavrtěl ocasem.

„Ale ne! Nede, pojď zpátky!“ Saše se už podruhé nahrnul do tváře ruměnec. Zabloudila očima k mamince, která ji sledovala ode dveří, a zjistila, že paní Kennetová se zřejmě cítí stejně nepříjemně jako ona.

„To nic,“ chlácholila Sašu majitelka retrívra, která mezitím Neda chytila a podávala jí ho. „Můj Goldie je velice přátelský pes.“

„Jo, to Ned taky,“ povzdechla si Saša. „Někdy až moc!“

Ať Saša dělala co dělala, situace se už do konce hodiny nezlepšila. Ned štěkal na všechny psy okolo, poskakoval kolem nich a Sašiny snahy naučit ho alespoň jeden z povelů si vůbec nevšímal.

„Ach bože,“ vydechl pan Gelburg, když Saša už potřetí málem klopýtla o jezevčíkovo vodítko. „Nejspíš nám dá pořádně zabrat, než ho naučíme poslouchat. Ale žádné strachy, my to dokážeme!“

Na závěr hodiny si všichni psi mohli spolu pohrát. Díky bohu, pomyslela si Saša, konečně něco, co Ned bez problémů zvládne! Vyčerpaně se posadila a sledovala, jak Ned šmejdí kolem nových psích kamarádů. Byl z nich nejmenší, ale vůbec si s tím nedělal hlavu. Tlamu měl roztaženou do okouzlujícího psího úsměvu a nadýchaný, kaštanově hnědý ohon se mu míhal za strany na stranu.

K Saše se záhy připojila i její maminka. „To bylo… velice… zajímavé,“ vypravila ze sebe s rozpačitým úsměvem.

„Jo,“ vydechla Saša, aniž by spustila pohled z dovádějících psů. Někteří z nich byli troufalí a rozjívení stejně jako Ned. Jiní, evidentně nervózní nebo nesmělí, se zase raději drželi zpátky. „Nikdy jsem si nevšimla, že i psi můžou mít tak rozdílné povahy! Přesně jako poníci na Jabloňovém květu,“ prohlásila zamyšleně.

„Hm, ale doufám, že tamní poníci jsou lépe vychovaní než Ned,“ poznamenala paní Kennetová, protože si právě všimla, jak se jezevčík pokouší vyšplhat na záda velké německé dogy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ranč Jabloňový květ: Hanka a Pinto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.