Noc světlonoše

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Peter Tremayne

Noc světlonoše – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

HISTORICKÁ DETEKTIVKA

Na památku mé spřízněné duše – „anam cara“

DOROTHEY CHEESMUR ELLIS

(11. září 1940 – 30. března 2016)

Našel jsem dveře, a neměl od nich klíč,

našel jsem závoj, a neprohlédl jím,

pak náhle tys mi zmizela jak dým

a ty a já se proměnilo v nic.

Omar Chajjám: Robáijját

Quomodo cecidisti de caelo lucifer qui mane oriebaris corruisti in terram qui vulnerabas gentes!

Jak jsi spadl z nebe, třpytivá hvězdo, jitřenky synu! Jak jsi sražen k zemi, zotročovateli pronárodů!

Izajáš 14,12

Vulgata,
latinský Jeronýmův překlad ze 4. století

AUTOROVA POZNÁMKA

Události popsané v tomto příběhu chronologicky navazují na knihu Pokání mrtvých. Píše se rok 671 a nacházíme se na konci měsíce zvaného ve staré irštině mí forba, tedy měsíc završení. V dnešní době odpovídá říjnu. Ve světě starých Keltů to byl poslední měsíc v roce.

Následující měsíc se nazýval cet gaimrid, „počátek zimy“, kterému dnes, jak známo, říkáme listopad. Staří Irové, stejně jako jejich indoevropští bratranci Hindové, věřili, že rok začíná obdobím temna, které se postupně probudí do světla. Na konci léta se tudíž slavil pohanský svátek Samhain (sam = léto a fuin = konec). Byla to jedna ze čtyř velkých slavností keltského roku. Irové, stejně jako všechny ostatní keltské kmeny, počítali čas podle nocí, po nichž následovaly dny, a oslavy proto vždy začínaly v noci.

Samhain předznamenával příchod období tmy, a z toho důvodu lidé právě tehdy stavěli velké zápalné hranice; šlo o svátek světla provázený tradičními rituály, které měly všechny za cíl zahánět nebezpečí, které s sebou temnota přináší. V době Samhainu také hrozilo nebezpečí spirituální – stíraly se totiž rozdíly mezi světem skutečným a nadpřirozeným; v tom čase se duše, kterým bylo za života ukřivděno, mohly vrátit z onoho světa a mstít se živým. Bylo to období prvotního chaosu.

Prvním křesťanům se tyto pohanské zvyky dařilo jen stěží vymýtit, dokud papež Řehoř I. (590–604 n. l.) nenakázal, aby se takové předkřesťanské svátky a posvátná místa pohanů christianizovaly jednoduše tím, že se zasvětí nové víře, namísto toho, aby se misionáři pokoušeli je zavrhovat a ničit. Křesťané v Římě začali už v té době slavit svátek všech svých mučedníků, a papež Bonifác IV. (608-615 n. l.), který se rozhodl proměnit Pantheon na nový křesťanský chrám, ho zároveň zasvětil všem těmto mučedníkům a určil za svátek všech svatých 1. květen.

Papež Sergius si ale v roce 834 uvědomil, že většina obyvatel západní Evropy svátek všech svatých na prvního máje neslaví a místo toho dávají přednost starobylé oslavě na památku všech zemřelých na začátku zimy, tedy o Samhainu. Proto Sergius rozhodl, že se i křesťanský svátek bude slavit prvního listopadu, a pojmenoval ho dnem všech duší. Jelikož anglosaské slovo pro svatého zní halig, začalo se tomu dnu v anglicky mluvícím světě říkat i den všech svatých, All Hallows‘ Day, a večer před ním se označoval jako večer svatých, Hallowe’en.

Ačkoliv moderní oslavy Hallowe’enu nabyly zcela jiného rázu, dodnes je ten večer považován za význačný okamžik v celém roce, kdy živým hrozí spirituální nebezpečí od stínů z onoho světa.

Měl bych se zmínit o tom, že navzdory Fidelminu upřímnému přání vyjádřenému ke konci našeho příběhu ohledně toho, že by křesťanští opati a biskupové neměli disponovat takovou světskou mocí jako panovníci a vladaři, přinejmenším tři z potomků jejího eóghanachtského rodu zastávali zároveň roli krále a biskupa mumanského (tedy munsterského). Šlo o Fedelmida, syna Crimthainnova (zemřel roku 846 n. l.), Ólchobara, syna Cináedova (zemřel roku 851 n. l.) a nejslavnějšího z nich, Cormaca, syna Cuilennáinova (zemřel roku 908 n. l.).

HLAVNÍ POSTAVY

Sestra Fidelma z Cashelu, dálaigh neboli advokátka soudního dvora v Irsku sedmého století

Bratr Eadulf ze Seaxmund’s Ham v zemi Jižního lidu, její společník

V Lateránském paláci v Římě

Ctihodný Gelasius, nomenclator v Lateránském paláci

Bratr Pothinus Maturis, praecipuus tajného archivu

Bratr Lucidus, zmocněnec nomenclatorův

V Cashelu

Colgú, král Mumanu a Fidelmin bratr

Dar Luga, ainbertach neboli hospodyně v královském paláci

Fíthel, vrchní brehon mumanský

Alchú, syn Fidelmy a Eadulfa

Muirgen, Alchúova chůva

Nessan, pastýř a Muirgenin muž

Spelán, pastýř

Bratr Conchobhar, lékárník

Curnan, dřevorubec pověřený přípravou hranice na svátek Samhain

Febal, příslušník kmene Uí Briúin Seóla z Connachtu

Bojovníci Nasc Niadh neboli Zlaté obroučky, králova tělesná stráž

Gormán, velitel

Aidan, jeho pobočník

Dego

Enda

Luan

Církevní rada v Cashelu

Bratr Mac Raith, správce opatství v Imleachu

Bratr Sionnach z opatství Corcach Mór

Bratr Duibhinn z opatství Ard Mór

Bratr Giolla Rua z opatství Ros Ailithir

U Volského kopce

Brancheó, zaříkávačka krkavců

Torcán, dřevorubec

Éimhín, jeho žena

V opatství Ráth Cuáin

Opat Síoda

Bratr Tadhg, aistreóir neboli dveřník

Bratr Gébennach, leabhar coimedach neboli strážce knih

Sestra Fioniúr, bylinkářka

V Cnocgormu

Erca, druid a poustevník

Vedlejší postavy

Della, Gormánova matka

Aibell, Gormánova žena

Opat Cuán z opatsví v Imleachu

Gelgéis, princezna z Éile

KAPITOLA PRVNÍ

Někteří lidé tvrdili, že starý Pothinus Maturis je jedním z hodnostářů Lateránského paláce už od doby, kdy budovu papež Konstantin na věčné časy věnoval římskému biskupovi. To pochopitelně nebyla pravda, neboť k papežově přísaze věrnosti nové víře a prohlášení, že se stává novou oficiální vírou celé země, došlo přesně tři stovky let předtím, nežli Pothinus Maturis vstoupil do služeb Lateránského paláce. A trvalo mu to dvacet pět let, nežli se vypracoval na post praecipua v Archivum Secretum v Sacrosancta Laternensis ecclesia omnium urbis et orbis ecclesiarum mater et caput… tedy v paláci Svatého otce všeobecné církve Kristovy.

Praecipuus Pothinus už byl starý pán. Žil v paláci téměř jako samotář, nikdy s nikým nehovořil a za všechny ty roky, kdy pracoval v archivu, se s nikým nespřátelil. Byl to střízlivý přemýšlivý muž, držel se v ústraní a archiv střežil, jako by to byla samotná brána nebeská.

Do archivu, vystavěného za starou Bazilikou, měli povolený přístup jen nejzasloužilejší hodnostáři papežského paláce. Sám Konstantin rozkázal, aby archiv zbudovali poté, co nechal na tom místě strhnout kasárny císařské jízdní gardy, protože gardisté neprokazovali svému císaři náležitou úctu. Budova archivu stála stranou od ostatních církevních staveb a byla bezpečně zajištěná před okolním světem. Dokumenty shromážděné v Archivum Secretum si své místo tam zasloužily především svým sporným obsahem. O většině z nich oficiální teologie hlásala, že jde o kacířské spisy, když myšlenky v nich vyjádřené ten či onen církevní koncil zavrhl. U mnoha z nich šlo o evangelia, jež byla v rozporu s texty, které byly vybrány jako hlavní tkanina nové víry. Když byl zvolen Svatým otcem Damasus I., pověřil Eusebia Hieronyma Sofronia – Jeronýma, aby sebral a do latiny přeložil vybrané texty, které se pak stanou spisem zvaným Biblos, tedy posvátným základem víry všeho křesťanstva.

Praecipuus Pothinus byl velice hrdý, že mu byla svěřena tak významná funkce a že může střežit zavržená a sporná díla, která by se mohla snadno stát nástrojem rozbrojů mezi již tak znesvářenými větvemi různých skupin věřících. A právě proto onoho dne v Lateránském paláci došlo k naprosto nevídanému úkazu. Osoby, jež praecipua Pothina znaly přinejmenším od vidění, nedokázaly uvěřit vlastním očím. Starý pán byl totiž spatřen, jak téměř uhání chodbami Lateránského paláce směrem ke kanceláři nomenclatora, tedy nejvyššího sekretáře Jeho Svatosti. Hlasité pleskání jeho sandálů o leštěné mramorové dlaždice na podlaze se chodbami neslo do daleka a lidé se zastavovali a ustaraně a s obavami ho sledovali.

Stařec konečně dorazil k cíli – hrozivým dubovým dveřím. Zřejmě v tu chvíli zapomněl na veškerý společenský protokol, protože místo aby zaklepal a počkal na vyzvání, bez zaváhání popadl mosaznou kliku a vtrhl do místnosti za dveřmi. Teprve pak se konečně zastavil – před ním seděl za stolem papežův sekretář. Praecipuovi Pothinovi se následkem běhu divoce zvedala ramena a přerývaně a mělce dýchal.

Muž za stolem vzhlédl, náhlé nečekané vyrušení ho zřejmě vylekalo. Ačkoliv seděl, bylo zřejmé, že je to vysoký muž; zpod přiléhavé čepičky se mu draly prameny černých vlasů. Osmahlá pokožka vypovídala o tom, že tráví dost času pod římským sluncem, není jen zavřený v temných interiérech církevních budov. Jeho výrazný orlí nos by byl hrdou ozdobou každého římského patricije, zvláště když se k tomu připočetla ještě ústa stažená do stálého úšklebku s úzkými rty tak nápadně tmavorudými, jako by byly uměle přibarvené. Oči kryté povislými víčky zdánlivě nenesly ani stopu soucitnosti. I kdyby si snad někdo neudělal představu o jeho úřadu z pouhého vzhledu jeho tváře, výmluvně o něm svědčilo jeho ošacení a šperky – kolem krku měl zavěšený bohatě zdobený stříbrný kříž posázený drahokamy, na sobě oficiální šarlatovou kleriku, udones neboli bílé punčochy a campagi, černé střevíce, vykukující zpod stolu.

Trvalo několik vteřin, nežli se nomenclator vzpamatoval z překvapení a praecipuus Pothinus stačil alespoň trochu popadnout dech.

„Je pryč, ctihodný Gelasie!“ vyrazil ze sebe Pothinus. „Je pryč!“

Nomenclator se opřel v křesle a chladně si starého pána změřil.

„Vzpamatuj se, Pothine. Vzpamatuj se a potom mi pověz, pomalu a zřetelně, co že se stalo, že tě to přimělo sem bez ohlášení takto nehorázně vpadnout.“

Praecipuus Pothinus se ještě několikrát nadechl, nežli došel k závěru, že už bude s to jasně hovořit.

„Sefer Ya’akov,“ vypravil ze sebe konečně. „Zmizela z archivu.“

Ctihodný Gelasius se zamračil. „Nevyznám se příliš v hebrejských spisech, Pothine. Co že to zmizelo?“

„Biblos Iakobos,“ přeložil mu Pothinus ten název do řečtiny, nežli pokračoval: „Ten spis zmizel a –“

Ctihodný Gelasius pozvedl útlou, téměř ženskou ruku a rozhlédl se kolem, jako by se přesvědčoval, že jejich rozhovoru nenaslouchá nikdo nezvaný. „Neměli bychom připustit, aby nějaké kacířské myšlenky dolehly k nesprávným uším.“

Pothinus mávl rukou, jako by mu na tom pramálo záleželo.

„Jde o to, že v noci někdo násilím vnikl do archivu a ten text zcizil. Když jsem na místo dnes ráno dorazil, objevil jsem tam otevřené okno, ale přitom vím s jistotou, že jsem je zavíral, nežli jsem včera odcházel. Proto jsem začal archiv ihned procházet a všechny rukopisy kontrolovat. Netrvalo mi dlouho, nežli jsem zjistil, že v oddílu věnovanému hebrejským a aramejským spisům někdo byl. Okamžitě jsem veškerá tam obsažená díla srovnal se svým rejstříkem, a tak jsem přišel na to, že Biblos Iakobos chybí. Ze všech knih obsažených v celém archivu je právě tato naší víře nejnebezpečnější. Co jen budeme dělat?“ A začal si nešťastně mačkat ruce.

„Co že my budeme dělat, praecipue Pothine?“ zeptal se ho ctihodný Gelasius mrazivým hlasem. „Pro ty frakce heretiků, kteří popírají Boží narození, by ta kniha představovala nesmírně cenný argument, jenž by jim pomohl prosadit jejich názory. Už nyní máme potíže s tím, abychom potlačili veškerá díla, kde se o Iakobovi hovoří jako o bratru…“ Zarazil se a pokrčil rameny. „Pokud si dobře vzpomínám, to dílo bylo údajně sepsáno Iakobem, nebo Iacomem, jak mu říkáme my, nežli byl usmrcen na základě rozhodnutí židovské rady Sanhedrin. Nazarénští, jež Iacomus vedl, dodnes existují a prohlašují o sobě, že jsou pouhou součástí židovské víry, a také tvrdí, že Ježíš byl obyčejný rabín.“

„Ale co budeme dělat?“ zopakoval praecipuus Pothinus a hlas mu přešel téměř v kvílení.

„S nikým jsi o tom zatím nemluvil?“ chtěl vědět nomenclator.

„Ne, ztrátu knihy jsem nikomu nehlásil. Jen jsem hovořil s jedním custodem, s Liciniem.“ Custodes byly ozbrojené stráže Lateránského paláce. „Včera v noci měl hlídku před archivem. Jen jsem se ho zeptal, zda si není vědom, že by se během noci u budovy událo něco podezřelého či nezvyklého.“

„Víš jistě, že ses mu nezmínil o zmizení té knihy?“ ptal se ctihodný Gelasius s naléhavostí.

„Nezmínil. Onen custod mi ovšem sdělil, že včera zastihl před vchodem dva poutníky, kteří předtím museli příliš holdovat našemu dobrému italskému vínu, zřejmě na ně nebyli zvyklí. Vytkl jim jejich pohoršlivé chování a oni se po nějaké chvíli odebrali k sobě do ubytovny.“

„Mám tomu rozumět tak, že to byli cizinci?“

„Přesně tak. Licinius mi sdělil, že to byli barbaři. Prý poznal, že přišli z onoho ostrova ležícího západním směrem, jehož věřící Svatému otci přidělávají tolik starostí – odlišně datují Velikonoce, jinak slaví mši svatou, a jejich duchovní se dokonce i jinak strojí. A odmítají se podřídit výnosům římských koncilů, které stanovily, jak se mají následovníci naší církve chovat. Však víš – ti divocí podivíni, kteří si naši víru vykládají podle sebe a brání se moudrosti Říma.“

„Ty myslíš Pět království Erinu?“ Ctihodný Gelasius se usmál při vzpomínce. „O té zvláštní zemi jsem se mnohé dozvěděl od jisté advokátky, která odtamtud pocházela.“

Praecipuus Pothinus na něho nevěřícně vytřeštil oči. „Jakže? Od ženy? A navíc právničky?“

„Disponovala skutečně bystrým úsudkem,“ pronesl nomenclator zamyšleně.

„Inu, pokud s tou krádeží mají něco společného ti barbaři, pak už jistě z Říma dávno zmizeli,“ prohlásil praecipuus.

„Jak to můžeš vědět?“ otázal se ho ctihodný Gelasius ostře.

„Custod Licinius mi sdělil, že se těch dvou zeptal, kde v Římě přebývají. A jeden z nich mu pověděl, že jsou ve městě poslední noc a nazítří se chystají vydat na zpáteční cestu na ten svůj Bohem zapomenutý ostrov.“

Ctihodný Gelasius káravě zavrtěl hlavou. „Na žádný ostrov na tomto světě náš Bůh nezapomněl, Pothine. Zjistil ten custod jména oněch dvou barbarů?“

„Zeptal se jich na ně, ale zněla tak divně a cize, že jim vůbec nerozuměl a nemohl je proto ani zaznamenat. Jednoduše se mu přiznali, že pocházejí z onoho západního ostrova, a custod si nemohl nevšimnout, že nejsou v pití příliš zdrženliví na rozdíl od většiny poutníků, kteří do našeho města přicházejí.“

„Tudíž ty se domníváš, že z Říma už nejspíš odešli?“

„Čekal bych to. Podezření na ně jsem pojal poté, co mi ten custod pověděl, že jeden z nich měl u sebe vak na knihy. To mi připadá dosti nezvyklé, když jde někdo do města hýřit.“

Ctihodný Gelasius se na několik okamžiků soustředěně zamračil a přitom prsty bubnoval do desky stolu.

„Nikomu se o té ztrátě nezmiňuj, dokud ti k tomu nedám výslovné svolení. Na veřejnost to nesmí proniknout, zvláště když jde o tak nebezpečný spis. Jeho obsah, ba i samotné jméno autora by dokázaly zničit vše, co jsme za celá ta léta vybudovali a čemu říkáme křesťanský svět.“

„Tak co mám tedy dělat?“ ptal se praecipuus chabým hlasem.

„Na celou tu záležitost zapomeň. Od této chvíle se věci ujímám já. Ke ztrátě onoho spisu a našemu nynějšímu rozhovoru nikdy nedošlo. Pokud máš tu knihu v seznamu archivovaných spisů, vymaž ji. Neexistuje. Nikdy neexistovala.“

Když praecipuus Pothinus odešel, ctihodný Gelasius seděl ještě nějakou chvíli v tichosti. Teprve když se od dveří vedoucích do sousední komnaty ozvalo tiché zakašlání, rychle se tím směrem otočil.

Mezi veřejemi stál vysoký mladík s pohlednou tváří a zřejmě neustále pobaveným výrazem, lépe řečeno se tam lenošně opíral.

„Tys to všechno slyšel?“ otázal se nomenclator.

„Ano.“

„Inu, bratře Lucide, zdá se, že tvé varování, že by se někdo mohl pokusit zcizit jistá díla z našeho archivu, nebylo plané, ačkoliv jsem nečekal, že k tomu dojde tak záhy. Zřejmě se ale není čemu divit. Pokud by nějaký rukopis dokázal napáchat škody mezi teologickými závěry z církevních koncilů v uplynulých staletích, byl by to právě tento. Podle custodes by podezřelými mohli být tví krajané. Netušíš, o koho jde?“

„To bohužel ne. Teprve včera se ke mně donesla zvěst o tom, že se snad někdo chystá zcizit z archivu onen nazaretský spis, a proto jsem za tebou dnes ráno zamířil. Potíž je ovšem v tom, že ulice Říma jsou poutníků ze západních ostrovů plné div ne k prasknutí.“

„Ty zloděje musíme najít!“

Mladík se nevesele uchechtl. „Vy s tím nešťastným praecipuem nedokážete ani připustit, že ta kniha vůbec existuje, natož abyste přiznali, že ji někdo ukradl. Pokud vím, váš strážný viděl jen dva mé krajany, kteří byli poněkud opojení a počínali si před budovou knihovny hlučně.“

„Musíme zjistit, kdo ti dva byli a zda ten spis zcizili,“ zopakoval nomenclator zatvrzele.

„Pothinus si dobře všiml, že je to nezvyklé, aby poutník, který vyrazí veselit se do ulic Říma tak, jak to popsal onen custod, s sebou nosil tiag luibhair, tedy vak na knihy, jak jim v naší zemi říkáme. Na základě toho soudím, že můžeme celkem bezpečně tvrdit, že tu krádež mají skutečně na svědomí oni a že ztracený spis byl v onom vaku.“

„Z toho, co říká Pothinus, se zdá plynout, že už jsou ti dva s největší pravděpodobností na cestě k některému námořnímu přístavu, aby se vydali na zpáteční plavbu do tvé domoviny. Musíme tu knihu získat zpět, neboť ve špatných rukou by se mohla stát podnětem hnutí, které by dokázalo zvrátit novou víru v celém křesťanském světě.“

„Ano, už jsi to říkal, a já jsem si toho dobře vědom. Naneštěstí ale vystopovat je půjde jen těžko, neboť ulice Říma jsou neustále plné poutníků, kteří sem proudí a zase odsud odcházejí, takže nám ani to, že víme, odkud pocházejí, příliš nepomůže.“

Ctihodný Gelasius znovu začal bubnovat prsty do desky stolu. „Tvůj rodný ostrov nám zde v Římě už beztoho dělá značné starosti; našim právníkům se rozdíly mezi zdejším a tamním pojetím víry daří odstraňovat jen velice pomalu. Sice jsme dokázali zvítězit v debatách na koncilu ve Streonshalhu a v Autunu, ale získat si srdce a náklonnost vašeho lidu se nám nedaří. Většina obyvatel se tam u vás sveřepě drží ostrovních tradic – krom opata v klášteře jménem Ard Macha. Ten prohlásil, že je hotov podřídit se svrchovanosti Říma, ovšem jen výměnou za to, že mu udělíme funkci vrchního biskupa celého ostrova.“

Bratr Lucidus se ušklíbl. „Takový požadavek naráží na celou řadu překážek – především pak to, že se o ten post uchází mnoho dalších žadatelů. Například opat z Imleachu, který zastává úřad vrchního biskupa na jihu Irska, se o tu funkci také hlásí, a podporuje ho polovina naší země. A tamní opat není jediný. Kupříkladu opatství blahoslaveného Fiacca ve Sléibhte se vydává za nejstarší opatsví na celém ostrově. A i několik dalších klášterů předložilo pádné argumenty ohledně toho, že právě jejich opat by měl mít svrchovanou moc nad všemi věřícími na celém ostrově.“

„Inu, tím se v této chvíli zabývat nehodlám. Naše snahy získat křesťanstvo Irska pod nadvládu Říma nejsou nyní tolik palčivé. Faktem ale zůstává, že onen starý text by tento náš cíl dokázal nenapravitelně poškodit. Musíme ho stůj co stůj získat nazpět.“

Bratr Lucidus se sotva znatelně pousmál. „Ano, to už jsi říkal několikrát. Předpokládám ale, že ten úkol bude na mně.“

„Jak se ho hodláš zhostit?“

„Mám v úmyslu ty dva irské poutníky vystopovat a zjistit, co jsou zač. Pokud už se vydali i s knihou na cestu do Pěti království, vyrazím za nimi a spisu se zmocním – nebo ho zničím.“

„Hovoříš, jako by sis byl tou věcí docela jistý,“ poznamenal ctihodný Gelasius, „ale víš určitě, že to dokážeš? V první řadě budeš muset zjistit, kdo ti zloději jsou. Co když se ti to nepodaří? A jak hodláš ten spis nalézt? Na tvém ostrově je jistě celá řada míst, kde by se dal dobře ukrýt.“

„Pokud ti zloději onu knihu skutečně vezou do mé rodné země, aby tam šířili kacířské myšlenky v ní obsažené, pak existuje jen několik málo míst, kam by s ní mohli zamířit. Jedním z mých velice dobrých přátel je veliký učenec, bratr Sionnach z kláštera v Corcach Mór. Má vysoce postavené známé ve všech Pěti královstvích. Náš ostrov není tak veliký, aby se mi nemohlo podařit ten spis vystopovat. Naopak – kdyby se některému z klášterů podařilo tu knihu si opatřit, zpráva o tom by se rozšířila jako požár. A bratrstvo učenců by se o tom dozajista doslechlo mezi prvními.“

„Znáš jistou ženu jménem Fidelma z Cashelu?“ zeptal se ho nomenclator náhle bez úvodu. „To je ona právnička z vaší země, o níž jsem se před okamžikem zmiňoval praecipuovi Pothinovi.“

Mladík pomalu promluvil: „Kdo z Pěti království by někdy neslyšel o Fidelmě z Cashelu a jejím společníku, saském bratru Eadulfovi? Jistěže jsem o ní slyšel, ale dosud jsem se s ní nesetkal.“

„Ta by ti ve tvém úkolu zmocnit se oné knihy mohla být nápomocna. Pošlu jí po některém mnichovi chystajícím se nazítří na cestu do vaší země vzkaz, protože tě nyní už nechci déle zdržovat. Nesdělím jí, čeho přesně se tvůj úkol týká, jen že byla zcizena jistá kniha a ty máš mé pověření ji nalézt a vrátit se s ní do Říma. Pokud by ses na tu ženu potřeboval obrátit s prosbou o pomoc, ve svém vzkazu jí sdělím, že se představíš jako Lucidus a uvedeš mé jméno jako svého pověřovatele.“

„Vypravím se za ní jen v nouzi,“ odvětil bratr Lucidus sebevědomě. „A až se ocitnu ve své rodné zemi, jméno Lucidus používat nehodlám – vrátím se ke svému irskému jménu. Ale dobrá, pokud bych potřeboval od Fidelmy nebo někoho dalšího pomoc, prokážu se jménem Lucidus a jeho významem jako heslem. Jsem si ale jist, že dokážu ten úkol splnit i bez cizího přispění.“

„Čím dříve tedy vyrazíš, tím dříve se ti to, bratře Lucide, podaří. Nechť Bůh provází tvé kroky.“

Mladík směrem k nomenclatorovi sklonil hlavu a se sebejistým úsměvem prohlásil: „Amen, ctihodný Gelasie. Ovšem jsem přesvědčen, že na to zadání stačím sám – i bez Boží pomoci, nebo pomoci oné Fidelmy z Cashelu.“

KAPITOLA DRUHÁ

„Můžeme se jet podívat na tu hranici, athair?“

Hlas malého Alchúa se chvěl vzrušením a chlapeček ukazoval přes náměstí na obrovskou hranici vystavěnou z klád a větví, která se tyčila do takové výše, že málem převyšovala okolostojící budovy. Eadulf se na svého synka podíval s trpělivým pobavením.

„Co čekáš, že tam uvidíme, ty štěně? Zatím je to jen hromada starého dříví. Zapálí ji až zítra, teprve potom to bude zajímavé.“

Aidan, mladý voják a příslušník královských bojovníků Zlaté obroučky, kterého jim dnes ráno přidělili jako doprovod při jejich každodenní projížďce, si popuzeně odfrkl.

„Ta hranice má důležitý symbolický význam, nemělo by se o ní hovořit jen jako o kopě starého dříví, příteli Eadulfe,“ pravil káravě.

Jejich trojice právě sjela na koních od palácové brány Cashelu, sídla Colgúa, krále Mumanu, největšího ze všech Pěti království irských. Jeho země ležela na jihozápadě ostrova. Zastavili koně na okraji cashelského náměstí. Většinou s jejich malým synáčkem na pravidelné ranní projížďky jezdila Fidelma, ale když měla nějaké povinnosti coby právní poradkyně svého královského bratra, s hošíkem jezdil Eadulf – a pokaždé s sebou měli jednoho člena královy tělesné stráže. Nikdo nezapomněl na to, že jejich synka ještě v peřince unesl Uaman, zlotřilý vládce průsmyků ve Sliabh Mis.

„Vždyť je oheň jako oheň,“ řekl na to Eadulf, ale pozornému posluchači by neušlo, že se za jeho zdánlivě nedbalou odpovědí ve skutečnosti skrývá jistá dávka obav. Dobře věděl, jaký symbolický význam s sebou ona hranice nese a co pro místní obyvatele znamená – již kolik dní k ní přinášeli z okolních lesů větve a polena na přiložení.

Aidan, který si jeho nejistého zakolísání nevšiml, káravě zavrtěl hlavou.

„Už v naší zemi žiješ dost dlouho, příteli, abys věděl, že se blíží velice významný čas.“

„Jistě, o oslavách Samhain toho vím víc než dost,“ ujistil ho Eadulf.

„Pak je ti jistě také známo, že nyní panuje doba temnoty,“ pokračoval mladý voják. „A proto jsou hranice zapalované o Samhainu tak důležité. Jejich zažehnutí ztělesňuje naše přání, abychom ve zdraví přežili hrozící stíny noci a znovu se zrodili do světla. Nezapomínej, že zítra v noci při oslavách Samhainu nás budou obklopovat temné síly. Všude kolem bude zlo a zemi zaplaví nenávist a pomsta.“

Eadulf se musel ovládat, aby svého průvodce neokřikl, že má podobných řečí hned nechat. Samotného Eadulfa vychovali v tradiční pohanské víře jeho kmene. V jeho rodné vísce Seaxmund’s Ham v zemi Jižního lidu kmene východních Anglů se slavil podobný svátek, ovšem říkalo se mu Modraniht, tedy „Noc Matky Země“. Po něm následoval měsíc blótmonath, čas obětí bohům a bohyním – lidé věřili, že přinášením obětin se ochrání před nadpřirozenými silami obývajícími temné hvozdy a opuštěná místa, které jim chtějí škodit a mstít se na nich. Mimoděk se otřásl. Do země východních Anglů poté dorazili křesťanští misionáři a začali tamní obyvatele obracet na novou víru a Eadulf jako mladíček se pro jejich poselství nadchl. Ovšem staré rituály, obyčeje a tradiční víra, kterou zdejší obyvatelé vyznávali od dávnověku, nezmizely tak snadno. Čas od času se přistihl, že stále věří pohanským pověrám – pověrám, které se nepodařilo nové víře vymýtit, a tak se pokusila si je namísto toho přivlastnit. Dokonce i velký římský papež, Gregorius Anicius, svým misionářům nakázal, aby přestali předkřesťanské chrámy a posvátná místa ničit a namísto toho je jednoduše zasvětili nové víře. Z toho důvodu se mnoho starých obyčejů a tradic jen odělo do hávu nové víry.

„Athair, proč se nemůžeme jet podívat na tu hranici?“ vytrhl ho z myšlenek plačtivý hlas jeho synka.

Eadulf se zarazil. „Nu dobrá, pojedeme kolem,“ ustoupil mu s povzdechem. „Stejně jsem slíbil mamince, že se zastavíme u Delly a vyzvedneme u ní nějaký med,“ dodal, jako by sám sobě musel omlouvat, že se chlapečkovi rozhodl vyhovět a jet kolem ohniště.

Pokračovali dál krokem přes náměstí k obří, ale podle všeho dosud nedokončené hranici. Ačkoliv byla hodná chvíle po rozednění, otevřený prostor byl téměř liduprázdný. Většina místních už vyrazila po své práci, šli se věnovat nejrůznějším řemeslům, díky nimž městečko v podhradí vzkvétalo. Ode dne, kdy se králem Mumanu stal Conall Corc, který poručil, aby mu na veliké vápencové skále vybudovali hrad, vyrostlo v blízkosti královského sídla malé město. Ve stínu paláce, tyčícího se na skále vysoké téměř dvě stě stop, se obyvatelům dařilo a jejich městečko bohatlo. Nyní bylo střediskem eóghanachtských držav.

Několik málo stromů rostoucích na náměstí ještě neodložilo svůj letní háv, třeba velký jasan s oblou korunou a výraznými listy, kterému se v místní vápenité půdě dobře dařilo. Náměstí působilo nezvykle hole, většina pestrých lučních květin, které v létě prostor zdobily svými veselými květy, už zmizela a chystala se na zimu. Ticho narušoval jen zvuk nárazů kovu o kov – to kovář někde opodál se věnoval svému řemeslu. V tichu mezi údery slyšeli naléhavé čimčarání vrabců, kteří měli postavená hnízda pod štíty okolních domů – ptáčci doufali, že tam v teple přečkají nadcházející chladné období. Nejbližší budovou byla Rumannova krčma se sousedícím pivovarem. Vzápětí už ve dveřích podniku uviděli i samotného pána domu, dobromyslného Rumanna, který se tam chystal na nadcházející den. Jakmile je hospodský uviděl, zdvihl ruku na pozdrav.

Když dojeli k hranici, malý Alchú zastavil svého poníka, i když mu Eadulf prve nakazoval, že pojedou rovnou dál. Naklonil se svému zvířeti přes šíji a upřeně se díval na cosi mezi nakupeným dřevem.

„Tam vevnitř je nějaký balík látky, athair,“ řekl hošík a ukazoval tím směrem. „K čemu tam je?“

Než Eadulf stačil odpovědět, Aidan zvolal: „To je nejlepší způsob, jak zkazit pěkný oheň! Z hadrů jde leda tak kouř, ale hoření rozhodně nepomohou.“

Pobídl koně k místu, kde stál Alchúův poník, a podíval se, kam chlapeček ukazuje, a přitom si mumlal: „Co je to za hlupáka, že hodí do hranice balík starých hadrů…?“ Hlas mu ale náhle odumřel a Eadulf, který jel o něco napřed, přitáhl svému zvířeti otěže, zastavil a netrpělivě se ohlédl, kde že se ti dva zdrželi. Nepostřehl, že se Aidan tváří vyděšeně.

„Příteli Eadulfe,“ promluvil Aidan tiše, „mohl bys zatím malého Alchúa vzít za Rumannem a požádat ho, aby na něj chvilku dohlédl? Potom se sem prosím vrať.“

Eadulfa taková žádost překvapila, ale vzápětí pochopil, že něco není v pořádku, a tak se s mladým vojákem nepřel a místo toho se obrátil k synkovi: „Pojeď se mnou, štěně. Poprosíme tamhle Rumanna, aby ti nalil pohárek chladného jablečného moštu.“

Alchú byl bystrý hoch a i on okamžitě vycítil napětí panující ve vzduchu. „Proč tu nemůžu zůstat a podívat se, co jste to tam našli?“ zeptal se.

„Ani nevím, jestli jsme něco našli,“ odvětil Eadulf pevným hlasem. „Jen se chceme podívat, co je to za hadry, které tam někdo hodil – ty dokážou oheň nepěkně zdusit. Tak už pojeď. Vrátíme se hned za tebou.“

Chlapeček se neochotně rozjel za otcem přes náměstí směrem ke krčmě. Když hostinský viděl, že se k němu ti dva blíží, s úsměvem jim vykročil v ústrety.

„Dobrý den ti přeji, bratře Eadulfe. Vidím, že tobě i tvému synu se daří dobře. A co tvá žena, paní Fidelma?“

„I té se daří dobře, Rumanne,“ ujistil ho Eadulf. „Všimli jsme si, že kdosi do hranice na oslavu Samhainu nastrkal nějaké staré hadry. To by mohlo ohni zítra uškodit, až ho budou zažehovat. Rozhodli jsme se s Aidanem, že to napravíme, nežli pojedeme dál, a proto bych ti byl velice vděčný, kdybys dal zatím Alchúovi napít a dohlédl na něho, než skončíme.“

„No jistě,“ přisvědčil krčmář, a potom tázavě dodal: „Hadry, říkáš? To je ale hloupost, nechápu, kdo mohl provést něco takového. Možná si tam hrály děti. Snad ani slabomyslného by nenapadlo zničit posvátnou samhainskou hranici den předtím, nežli má být zapálena. To Curnana nepotěší, až se o tom doslechne.“

„Curnana?“ zamračil se Eadulf.

„Je to dřevorubec, žije v lese západně od města. Letos mu byla svěřena příprava hranice a jistě ponese nelibě, až se dozví, že kdosi chtěl jeho ohni uškodit. Ať tak či tak, na chlapce ti dohlédnu, nežli s Aidanem vykonáte, co je třeba. A Curnanovi o tom povím, až sem později dorazí, aby hranici před začátkem oslav dokončil.“

Eadulf ještě dal Alchúovi několik napomenutí, a pak zamířil zpět k Aidanovi, který už mezitím sesedl a právě se s rozrušeným výrazem pokoušel probojovat větvemi a kládami k záhadnému balíku vespod. Eadulf nechal svého koně stát vedle Aidanova a přistoupil k mladému bojovníkovi.

„Proč se chováš tak nervózně?“ zeptal se ho. „Vždyť to přece je jen pár starých hadrů, kvůli tomu snad není třeba dělat takové pozdvižení.“

Aidan se ušklíbl. „Pozdvižení teprve začne, příteli Eadulfe. Ty hadry zakrývají tělo nějakého člověka.“

„Cože?“ Eadulf na mladíka chvíli jen němě zíral, potom se pomalu otočil a zadíval se do míst, odkud Aidan mezitím vytáhl několik větví.

Z hromady dříví nyní vykukovala lidská paže, bledá a ztuhlá.

Už nepromluvili ani slovo, ale oba se vší silou pustili do uvolňování větví, pod kterými spočívala – jak už teď nepochybovali – mrtvola. Při tom počínání se ale museli mít na pozoru, aby nenarušili základnu celé obří hranice. Po chvíli usilovného snažení se jim podařilo za ramena vytáhnout tělo nešťastníka z jeho dočasného hrobu, aniž se dřevěná stavba zřítila. Když tělo vyprostili, zadýchaně se po té námaze narovnali a zahleděli se na mrtvolu na zemi.

Neznámý byl oděn do řeholního hábitu z hnědé vlněné látky. Ve tváři byl poněkud vyhublý a na temeni měl nepořádně oholenou tonzuru blahoslaveného Jana, nikoliv tonzuru Petrovu, již nosili mnichové v Římě. Podle toho se dalo soudit, že šlo o řeholníka následujícího zvyky Pěti království. Muž byl ve vyšším středním věku, tvář měl ošlehanou nepřízní počasí a poněkud podvyživenou. Eadulfovi připadalo, že dotyčný vůbec nevypadá jako mnich, ale věděl, že takové hodnocení se nedá ničím podložit. V tu chvíli Eadulfovi ke chřípí zalétl nějaký pach a on pozorně začichal. Ano, bylo to tam silně cítit… co jen to bylo? Ta vůně se mu vybavovala z doby, kdy se věnoval studiu léčivých bylin. Řekové té rostlině říkali nardus, ale Římané ji nazývali lavandarius, neboť si ji přidávali do koupele. Mrtvola jí byla pronikavě cítit, o tom nebylo sporu.

Eadulf už chtěl stočit zrak stranou, ale pak si náhle uvědomil, že je mu ten mrtvý něčím povědomý. Už se s ním v minulosti jistě musel setkat… ale i když se dlouhou chvíli snažil vybavit si, kde že k setkání mohlo dojít, nedokázal si vzpomenout.

„Neznáš ho odněkud?“ zeptal se nakonec Aidana.

„Právě jsem se tě chystal zeptat na totéž,“ odpověděl bojovník. „Mám dojem, že už jsem jej někde někdy viděl, ale nejsem si tím docela jistý.“

Eadulf si k tělu přiklekl a začal je ohledávat.

„Nemůže být mrtvý dlouho,“ zamumlal a zahýbal neznámému rukou, aby zjistil ztuhlost. „Na těle má spoustu krve, a všechna není ještě zaschlá.“

„Myslíš, že se mohl zabít sám?“ zeptal se Aidan. „I já poznám, že má podříznuté hrdlo.“

Eadulf se navzdory vážnosti okolností musel otázce mladého vojáka pousmát. „Když se člověk chce zabít, málokdy si pak vleze pod obří hranici, aby jeho tělo pohltily plameny,“ odpověděl mu.

„Takže soudíš, že byl zavražděn?“

Eadulf zamyšleně stiskl rty. „Máš pravdu, někdo mu podřízl hrdlo… podle všeho šlo o divoký útok, rána vypadá rozeklaná. Ale také si můžeš povšimnout, že má otvory v hábitu, tady.“ Odsunul roucho poněkud stranou, takže byly vidět rány na prsou. „Někdo ho proklál nožem, ranou přímo do srdce.“

Aidan tiše vydechl. „Takže zde došlo k vraždě nějakého mnicha? Připadá mi to téměř nemožné. Kdo by to dělal – a proč?“

„Kladeš mi otázky, na něž neznám odpověď, příteli.“ Pak Eadulf mrtvému opatrně odtáhl kápi od krku a natočil mu hlavu mírně stranou. „Také má velkou ránu zezadu na šíji – podle jejího rozsahu soudím, že už ta sama by stačila k tomu, aby jej usmrtila.“

V tu chvíli Aidanovi zmizela z tváře všechna krev. Začaly se mu pohybovat rty, ale nevycházelo z nich ani hlásku. Přejel pohledem z mrtvoly na Eadulfa a potom zase zpátky. Nakonec ze sebe z námahou vypravil: „Už mezi naším lidem žiješ dost dlouho, abys věděl, co to značí.“

Eadulf ale v první chvíli nechápal, na co mladík naráží, a tak se zeptal: „Co by to mělo značit?“

„No přece… to je trojná smrt!“ vyhrkl Aidan. Z hlasu mu byl jasně slyšet strach. „Bůh nás chraň! Jde o rituální vraždu.“

Eadulf stiskl rty. „Rituální vražda, říkáš? Ale jakému by měla sloužit účelu?“

Aidan ukázal na hranici dřeva. „Zítra večer se slaví svátek Samhain. Křesťané nad ním přimhouřili oči, ale ty oslavy pocházejí ještě z dob, kdy nebyli ani druidové. Co jiného by to mohlo být nežli jakýsi prastarý rituál?“

Eadulf pomalu vstal a oprášil si šat. „Už jsem se dávno naučil, příteli, že nikdy nedělám ukvapené závěry, dokud nemám k dispozici dostatek faktů.“

Střelil pohledem k Rumannově krčmě. „Ty tu teď stůj u těla na stráži. Zpráva o nálezu mrtvoly se dozajista brzy rozkřikne, ale pro tuto chvíli je potřeba, aby se sem nikdo nepřibližoval a aby se těla nikdo nedotýkal.“

„Co hodláš dělat?“

„Rozjedu se s Alchúem zpět do pevnosti a ten případ nahlásím. Musí se to dozvědět vrchní brehon Fíthel. Vrátím se sem s ním, aby vyšetřování mohlo co nejdříve začít.“

***

„Já se nudím!“

Colgú, král Cashelu, vzhlédl ze svého úředního křesla a zadíval se na svou rudovlasou sestru s poněkud unaveným úsměvem.

„Ano, to už jsi mi dnes ráno… říkala několikrát,“ pronesl se záměrně hlasitým povzdechem.

Fidelma z Cashelu se na něj zaškaredila. „Já tě nežádám, abys mě litoval, jen potřebuji něco na práci,“ obořila se na něho nevrle. „Něco, čím bych si zaměstnala mozek.“

„Však já tě také nelituji,“ opáčil její bratr suše.

„Tak jsi mě alespoň mohl vyslat na misi do země klanu Arada Cliach, ať už šlo o cokoliv, a ne tam posílat Fíthela. Doslechla jsem se, že včera večer sem přinesl posel nějakou zprávu, a Fíthel s ním vyrazil na zpáteční cestu ihned po rozednění. Muselo jít o něco důležitého.“

„Fíthel je vrchní brehon tohoto království, Fidelmo,“ připomenul jí bratr, „a proto je na místě, aby se právě on ujal žádosti již k nám vyslal náš bratranec, náčelník Gilcach.“

Fidelma věděla, že Gilcach vládne bohaté části jejich království; bohaté proto, že na jeho území ležely stříbrné doly. Jedna z hor na jeho území obsahovala tolik cenné rudy, že se jí říkalo Sliabh an Airgid, Stříbrná hora.

„Co má Gilcach za potíže?“ zeptala se bratra.

„Prý už přišel v letních měsících o několik zásilek vytaveného stříbra.“

„Jak o ně přišel?“

„Vytavený kov se v nákladních vozech přepravuje k lodím na řece Siúr, naší velké řece. A odtamtud se s ním jeho lidé plaví až dolů do Port Lairge, odkud pak probíhají zámořské obchody. Jenže některé z těch zásilek se v poslední době ztratily.“

„Jakže – celé naložené lodi? Copak s tím nákladem neposílá bojovníky, aby to bohatství střežili?“

„Ne, celé lodi ne,“ odpověděl jí bratr. „Ale někdo odtamtud odnáší pytle s vytěženým stříbrem. Na palubu pokaždé naskáče půl tuctu zlodějů vyzbrojených kušemi a podmaní si posádku.“

„Na našem ostrově nejsou kuše příliš rozšířené,“ poznamenala Fidelma.

„To nic nemění na tom, že ty zbraně jsou velice účinné. Kdokoliv se pokusil těm zlodějům postavit, byl těžce zraněn nebo rovnou zabit.“

„To přece ale pro náčelníka Gilcacha nemůže být nic těžkého, vystopovat takovou malou skupinku lupičů. Kde k těm útokům dochází?“

„Jen kousek severně od Gabhailínu, u soutoku dvou řek.“

„To je odsud nedaleko.“

„Po prvních dvou útocích se Gilcach rozhodl umístit na palubu s nákladem zkušené bojovníky – ale pak se lupiči vůbec neukázali. A když náš bratranec došel k závěru, že zloději už se svých nekalých úmyslů vzdali, nechal své vojáky odvolat, a v tu chvíli byly lodě s nákladem napadeny znovu. Existují tedy dvě možnosti – buď jsou ti lupiči skutečně obezřetní a dávají si pozor na co nejlepší příležitost k přepadení, nebo jim někdo z Gilcachových lidí podává dopředu zprávy.“

„Proč se tedy Fíthel vypravil na sever do Gilcachovy pevnosti v Bíal Atha Gabhann? Tam odpovědi nalezne jen těžko. Pokud jsou ty lodě přepadány jen kousek severně od soutoku řek, měl by přece začít pátrat právě tam.“

„Někde vyšetřování zahájit musí,“ řekl jí na to bratr. „Domnívá se, že by se měl nejprve pokusit odhalit onoho člověka, který zloděje předem zpravuje, která z plavidel přepravují stříbro a která bude nejsnazší přepadnout a posádku přemoct. Fíthel usuzuje, že dotyčný bude mít nejspíš přímé napojení na samotné stříbrné doly.“

Fidelma netrpělivě pohodila hlavou, až jí rudé vlasy divoce zavlály.

„S tím jsem si snadno mohla poradit já,“ řekla Colgúovi. „Už jsem kdysi Gilcachovi vyřešila jistý případ a ty stříbrné doly znám. Navíc by to pro mě byla dobrá příležitost znovu se do té oblasti podívat.“

„Snad mi nehodláš upírat právo vést záležitosti svého království, jak uznám sám za vhodné?“ Pronesl to sice tichým hlasem, ale přece v něm zazněl jistý osten, který naznačoval, že její bratr sdílí Fidelminu prudkou povahu.

„Dobrá, ale přece musí být něco, čím bych se mohla zaměstnat. Špatně snáším, když má mysl zahálí a nemá před sebou žádnou hádanku, která by ji dokázala potrápit. Což mi připomíná,“ řekla a při té vzpomínce se soustředěně zamračila, „že sem včera během dne dorazili jeden po druhém tři cizí mniši. Zdálo se mi, že je zde očekávali. Nevíš, o koho se jedná?“

Její bratr si povzdychl. „Přišli na žádost nového opata z Imleachu, opata Cuána, který zároveň zastává úřad vrchního biskupa naší země. Jde o nějaký církevní sněm týkající se poslušnosti menších klášterů. Oni mniši jsou učenci zastupující některé ze zdejších klášterů, kde se poskytuje i výuka. Jsou z Ard Mór, Ros Ailithir a Corcach Mór.“

„Proč tedy není zastoupen i Imleach a Mungairit, když je sem opat Cuán svolal, aby hovořili o takovýchto záležitostech? Připadá mi poněkud zvláštní, že zde nejsou zástupci dvou největších opatství, kde se vzdělávají studenti zblízka i zdaleka – významnější střediska učenosti v našem království snad ani nejsou.“

„Opat Cuán sem prozatím vyslal místo sebe svého správce a zanedlouho se má dostavit sám.“

„A proč si za místo toho setkání vůbec zvolil Cashel?“ zamračila se. „Jistě by bylo mnohem vhodnější, kdyby se církevní rada konala v samotném Imleachu.“

„Opat Cuán se obával, že by některé z jeho oveček mohly až příliš halasně dávat najevo, komu straní,“ vysvětloval jí Colgú. „Přál si, aby se učenci setkali na místě, kde nebudou muset brát ohledy na nepatřičné vlivy okolí.“

Fidelma se nad tím na okamžik zamyslela a potom pokrčila rameny. „Tomu asi koneckonců rozumím. Opat Cuán se svého úřadu ujal teprve velice nedávno – poté, co zavraždili jeho předchůdce a našeho vzácného přítele, opata Ségdaea…“

„Což byla záhada, jíž jsi rychle přišla na kloub, a díky tomu jsi zachránila nejeden život,“ pronesl její bratr uznale.

Fidelma máchla rukou, jako by na tom nezáleželo. „Nyní jde o to, že opata Cuána dobře znám, a pokud se on obává, že v některém z klášterů spadajících pod Imleach se schyluje k nepokojům, pak jsou ty obavy jistě opodstatněné.“ Odmlčela se, pak se zeptala: „Není ti známo, o kterých otázkách poslušnosti se má jednat?“

Colgúa to zjevně popudilo. „Pokud mě zde, Fidelmo, hodláš vyslýchat…“

„Vždyť dobře víš, že to je má přirozenost,“ odpověděla mu klidně.

„Opat Cúan se obává, že v jistém klášteře pod jeho správou nejde jen o obyčejnou neposlušnost. Domnívá se, že se tam chystá jakási vzpoura, jež má za cíl zcela převrátit naše pojetí víry – to, jak nám byla předána. A teď už o tom ani slovo. Jistě se najde i něco jiného, čím by sis zaměstnala mysl, než příchod a odchod nějakých mnichů? Říkal jsem si, že třeba budeš chtít strávit nějaký čas se synkem a se svým mužem. Copak ty nedokážeš odpočívat?“

Fidelma si povzdychla a znovu si uvědomila, že její bratr dokáže být stejně tvrdohlavý jako ona. Zvedla ruce v bezmocném gestu a zase je nechala klesnout.

„Když odpočívám, má mysl krní. Jakými případy jsem se musela v poslední době zabývat? Sporem dvou rolníků o umístění plotu mezi pozemky, krádeží rouna připraveného ke spředení a obvinění z nevěry. Potřebuji zaměstnat se nějakou pořádnou záhadou, nevysvětlitelnou hádankou, jejíž rozuzlení všem uniká – po něčem takovém toužím.“

Colgúa její řeč podráždila.

„Čekal bych, že budeš vděčná za trochu volného času, když jste se teprve nedávno vrátili z pevnosti lidu Uí Fidgente. Dobře vím, že Eadulfa nijak netěší, když se s tebou musí vydávat na ty dlouhé cesty koňmo.“

Bylo všeobecně známo, že Eadulf není nikterak zdatný jezdec, na koně sedal jen nerad a pouze v případě, že jiný způsob dopravy nebyl k mání.

Fidelma ho začala okamžitě hájit. „Eadulf jízdě na koni už mnohem víc přivykl. A také velice svědomitě plní své otcovské povinnosti a téměř každé ráno jezdí s naším Alchúem na projížďky. Má je rád.“

V tu chvíli k nim zvenku z nádvoří dolehl klapot kopyt. Colgú vstal a přešel k oknu. „To se podívejme, už jsou zpátky – většinou se na vyjížďce zdrží o dost déle,“ poznamenal.

„To se mi vůbec nelíbí,“ prohlásila Fidelma, přistoupila ke svému bratru a také se zadívala dolů na nádvoří. „Vyrazili odsud s Aidanem teprve před malou chvílí.“

Zanedlouho uslyšeli z chodby před královskými komnatami nějaký rozruch, dveře se otevřely a Dar Luga, ainbertach neboli hospodyně v paláci jim oznamovala příchod bratra Eadulfa.

„Nestalo se nic Alchúovi?“ byla Fidelmina první úzkostná otázka, když viděla, jak ustaraně se její muž při vstupu tváří.

Eadulf ji okamžitě uklidnil. „Chlapeček je v pořádku. Vrátili jsme se společně a já ho předal do péče Muirgen.“ Potom se obrátil ke Colgúovi. „Jeden ze strážných mi pověděl, že brehon Fíthel už z Cashelu odjel. Věčná škoda, potřeboval jsem s ním mluvit.“

Colgú si se sestrou vyměnil krátký překvapený pohled. „Ano, slyšel jsi správně, Eadulfe. Brehon už odjel. Proč jsi ho potřeboval?“

Eadulf se na okamžik zarazil, aby si utřídil myšlenky, nežli se jal vysvětlovat, co se stalo. „Bohužel jsme ve městě našli nějakou mrtvolu.“ Povzdychl si „Víte, že obyvatelé Cashelu budují dole na náměstí velikou zápalnou hranici?“

„No pochopitelně,“ přisvědčila Fidelma. „Je to oheň na Samhain. Proč se o tom zmiňuješ?“

„Projížděli jsme s Alchúem právě kolem a Alchú si všiml, že až dole pod větve někdo dal ranec starých hadrů. Zastavili jsme tam, Aidan sesedl, aby si je prohlédl, a… inu, ukázalo se, že jde ve skutečnosti o mrtvolu nějakého muže – mnicha – a že ten člověk byl zavražděn.“

„Jakže? A viděl náš syn tu mrtvolu?“ zeptala se ho Fidelma ostrým hlasem.

„Ne. Předal jsem ho na chvíli Rumannovi, zatímco jsme tělo zpod hranice vyprošťovali,“ ujistil ji Eadulf.

„A jak víte, že byl ten člověk zavražděn?“ chtěl vědět Colgú. „A o koho vůbec jde?“

„Nevím, kdo to je,“ odpověděl Eadulf, „Ačkoliv se nemohu zbavit dojmu, že už jsem ho někdy v minulosti viděl. Nejsem si tím ale jistý. Nechal jsem Aidana stát u těla na stráži. A co se týče toho, jak zemřel – jistě ihned pochopíte, jaký symbolický význam jeho vražda měla, a také nahlédnete, proč nám to dělá takovou starost. Vrah mu probodl srdce, podřízl hrdlo a roztříštil lebku. Kterákoliv z těch ran by byla sama o sobě smrtelná.“

Na okamžik se rozhostilo otřesené ticho.

„Víš to jistě?“ zeptala se Fidelma zděšeným šepotem. Vzápětí se poněkud vzpamatovala. „Samozřejmě, že to víš jistě. Odpusť, že jsem se ptala.“

Colgú promluvil tiše, téměř jako by hovořil sám k sobě. „Slyšel jsem příběhy o rituální trojné smrti, ale jen od bardů a vypravěčů – a také se proslýchá, že k takovým rituálům dosud dochází ve vzdálených končinách tohoto ostrova, v roklích mezi temnými horami, kde učení nové víry tamní lid stále nepřijal. Co to tedy znamená?“

„To znamená, že máme před sebou záhadu, již je třeba vyřešit,“ odpověděla Fidelma ponuře, ale zároveň v jejím hlase byla stopa zadostiučinění. „Říkáš, že máš dojem, že jsi toho mnicha již někdy viděl?“

„Jeho tvář je mi jaksi povědomá, dokonce i Aidan se nemohl zbavit pocitu, že už se s ním někdy setkal.“

„Jak jste poznali, že šlo o mnicha?“

„Byl oděn do mnišského hábitu a měl vyholenou tonzuru svatého Jana.“

Colgú se zase posadil a pochmurně se zadíval do plamenů živených silnými poleny. Když promluvil, znělo to ustaraně. „To není příznivá zpráva, zvláště pak v tuto roční dobu.“

„Hodlám se toho případu v nepřítomnosti brehona Fíthela ujmout,“ pronesla Fidelma pevným hlasem, jako by jí snad chtěl někdo odporovat.

„Tak se ti vyplnilo přání, Fidelmo,“ poznamenal Colgú hořce. „Právě sis stěžovala na nedostatek zaměstnání. Doufejme, že se ti ten případ podaří vyřešit, nežli započnou oslavy svátku Samhain. Předpokládám, že se sem sjede celá řada klanových náčelníků z okolí, a jistě také mnoho prelátů. Chystá se sem i princezna Gelgéis z Éile a…“ Hlas se mu vytratil do ztracena, když se zamyslel nad tím, co jeho vzácní hosté na takovou novinu nejspíš řeknou.

Fidelma se zatvářila káravě. „Tato zpráva dozajista nerozruší jen tvé urozené návštěvníky, bratře. Obyvatelé dole ve městě budou jistě velice rozjitření, až se rozkřikne, že v jejich hranici připravené na oslavu Samhainu byla nalezena mrtvola.“ Potom si vzpomněla, že Colgú se jako malý hoch vždycky velice bál vyprávění o duších a pomstychtivých nestvůrách, které se o Samhainu zjevují. Nevzpomněl si teď zrovna na to? Vlídně se usmála a konejšivě pronesla: „Ničeho se, bratře, neobávej. O tu záležitost se postarám.“

Nejprve se Fidelma vypravila za svým synkem Alchúem, aby se ujistila, že je v bezpečí u chůvy Muirgen, a také chtěla zjistil, zda na něm objevení té mrtvoly skutečně nezanechalo žádné neblahé následky. Muirgen se stala nepostradatelnou součástí jejich domácnosti, starala se o Alchúa od chvíle, kdy se hošíka před několika lety podařilo bezpečně vymanit ze spárů únosců. Muirgen byla žena ve středním věku s kyprou postavou a šedivějícími neposlušnými vlasy. Její větrem ošlehaná tvář vypovídala o tom, že je spíše přivyklá pobytu na čerstvém povětří nežli uzavřeným palácovým komnatám. Alchú ji podle irského zvyku oslovoval hovorovou variantou slova pro matku, muimme, zatímco formální výraz mathair používal při řeči s Fidelmou. Eadulf si na tuto jazykovou zvláštnost nedokázal nikdy zvyknout. Připadalo mu nepřirozené, aby se něžnými výrazy „maminka“ a „tatínek“ oslovovali pečovatelé či pěstouni, zatímco pokrevní rodiče se označovali formálními tvary „matka“ a „otec“.

Fidelma s Eadulfem se rozhodli, že tu krátkou vzdálenost od palácových bran dolů na náměstí překonají pěšky. U vjezdu do hradu stál na stráži bojovník Dego, jemuž Eadulf zachránil život, když mu před časem amputoval zraněnou pravou paži. Mladý voják se díky vrozené obratnosti a nezdolné píli vycvičil natolik, že byl nyní při boji levou rukou stejně schopný, jako býval dříve, když měl ještě ruce obě.

„Prý se v hranici připravené na Samhain našla nějaká mrtvola, je to pravda?“ zeptal se Dego hned na uvítanou, když se u bran na okamžik zastavili.

Fidelma se nespokojeně zamračila. „To se to rozkřiklo tak rychle?“ řekla mu na to.

Dego pokrčil rameny. „Vzhledem k tomu, že přes náměstí neustále proudí kupci a místní obyvatelé, kteří potom míří sem do paláce, se nedá čekat, že se taková novina dlouho utají, nemyslíš, paní? Proslýchá se, že několik fanatických stoupenců staré víry si nepřeje, aby byl Samhain znesvěcen tím, že se bude slavit jako křesťanský svátek.“

„Tak to se mezi lidmi říká?“ zeptal se Eadulf se zájmem.

„Kupci, kteří sem právě dorazili, jsou toho názoru, že se jedná o vzpouru druidů proti tomu, že si oslavy Samhainu přivlastnili křesťané,“ přisvědčil Dego. „O té mrtvole už slyšelo celé město. Tak ty ten případ vyšetřuješ, paní?“

„Ano,“ odpověděla, „ovšem jen za předpokladu, že místní lidé už sami nepřišli na to, kdo toho muže zavraždil a proč – pak by mé poslání obyčejné dálaigh bylo zde naprosto zbytečné.“ Bylo zřejmé, že to pronáší uštěpačně. „Chci se zeptat, zda ti ty osoby, které ti sdělily všechny podrobnosti o tom případu, neodhalily i totožnost toho mrtvého mnicha?“

Dego poplašeně zamrkal. „To ne, paní,“ zamumlal na půl úst.

„Pak mi tedy zbývá alespoň jeden úkol, který ještě nebyl splněn.“

Vykročila rozhodně branou, zamířila z kopce směrem k městečku a Eadulf ji následoval.

„Jednala jsi s nebohým Degem dosti příkře,“ pronesl Eadulf váhavě, když od bran kousek poodešli. „Jen opakoval, co mu řekli ostatní.“

„I to samo o sobě s sebou nese nebezpečí,“ řekla Fidelma a nepřestávala se tvářit přísně. „Moudří lidé drží jazyk na uzdě, neboť takovéto řeči dávají vzniknout dalšímu zlu.“

U hranice na náměstí se mezitím srotilo několik Cashelských, když tam Fidelma s Eadulfem dorazili. Aidan alespoň přikryl mrtvého kusem pytloviny, kterou mu přinesl Rumann, a snažil se odrazit nápor zvědavců, kteří se u ohniště shlukli. Když se k místu přiblížila rázným krokem Fidelma těsně následovaná Eadulfem, lidé nejistě poodstoupili. Když Aidana pozdravila krátkým pokývnutím hlavy, obrátila se ke shromážděnému davu a sjela zevlouny pohrdavým pohledem. Mezi lidmi zahlédla i Rumannovu širokou tvář.

„To nemáš v hostinci nebo pivovaru nic na práci, Rumanne, že tu můžeš plýtvat časem, jen abys civěl na mrtvolu?“ řekla mu ostře. „A co ty, Gabhanne? Oheň ti v kovářské výhni co nevidět vyhasne, pokud tu budeš zbytečně postávat. To nemáš žádné koně, kteří potřebují okovat, žádné uzdy k opravě, nic dalšího na práci?“ Potom se zadívala na několik žen v houfu. „U potoka opodál vidím opuštěné koše s prádlem, ale nikdo si jich nevšímá. Myslíte, že se ty šaty vyperou samy? Tady nemáte co pohledávat. Všichni už jste někdy viděli mrtvého. Je nejvyšší čas, abyste si šli po své práci. Pokud zde zjistíme něco nového, pak se o tom nepochybně brzy dozvíte.“

Ozvalo se tiché mumlání, několik nespokojených poznámek, ale skupina měšťanů se skutečně začala pomalu rozcházet do různých směrů.

Fidelma ještě chvíli počkala, pak se obrátila k Aidanovi a zeptala se: „Nikdo tu s ničím nehýbal?“

Bojovník zavrtěl hlavou. „Požádal jsem Rumanna, aby mi přinesl kus pytloviny, protože jsem si říkal, že se sluší tělo toho nešťastníka alespoň přikrýt. Potom si o té události začali lidé ve městečku špitat a několik se jich sem vydalo – všem jsem ale nakázal, aby se příliš nepřibližovali. A také kolem jeli do paláce nějací kupci, kteří se tu zastavili a vyptávali se, co se tu zběhlo.“

„A pokud vím, tak na základě těch kusých odpovědí dokázali celou tu záhadu už rozřešit,“ odvětila suše.

Aidan na ni nechápavě vyvalil oči. Eadulf mu krátce vysvětlil, co jim pověděl Dego.

„Já jsem se jim o trojné smrti ani slovem nezmínil,“ začal se mladý voják ihned hájit. „Musel jim o tom povědět Rumann. A také viděl, že mrtvý má na sobě řeholní roucho, když mi přinesl tu pytlovinu na zahalení těla.“

„Věčná škoda,“ řekla na to Fidelma jen a pokynula mu, aby látku odhrnul stranou, neboť se chystala tělo prohlédnout.

K jejich překvapení pak přiklekla na trávu k boku mrtvého a dlouze a upřeně hleděla neznámému do tváře. Potom pozorně začichala. Eadulfovi to neuniklo.

„Podle všeho se koupal ve vodě s levandulí,“ řekl jí na vysvětlenou. Fidelma na to nic neřekla, ale natáhla se k tělu a obrátila mu hlavu nejprve na jednu a potom na druhou stranu, zřejmě aby si dobře prohlédla, jakou tonzuru má vyholenou. Pak Eadulfovi pokynula, aby jí ukázal rány, o kterých jí pověděli a které nešťastníka připravily o život. Bedlivě je všechny tři prozkoumala, jednu po druhé, a poté svou pozornost obrátila k hábitu, který měl mrtvý na sobě. Vzala látku mezi prsty a promnula ji, aby zjistila, jak je kvalitní, a potom neznámému sňala z krku prostý kříž vyřezaný ze dřeva zavěšený na kožené šňůrce. Krucifix si vložila do marsupia, které se jí houpalo na pásku zvaném criss. Nakonec s povzdechem zase vstala a zadívala se od těla směrem k hranici, z níž je před chvílí vyprostili.

„Přesně takto jsi ho pod těmi větvemi v ohništi našel, Aidane?“ zeptala se. „Nic dalšího u sebe neměl, jen to, co teď vidíme?“

Voják zavrtěl hlavou. „Nic dalšího. Schválně jsem se ještě jednou pod větve podíval, neboť je nezvyklé, aby řeholník neměl žádný pás nebo kus provazu, jímž by si přepásal hábit. Prohledal jsem pozorně místo, kde ležel, ale nic jsem tam nenalezl.“ Poslední větu pronesl poněkud dotčeným hlasem, protože Fidelma mezitím k hranici došla a sama začala kraj ohniště prozkoumávat.

„Nemyslím to zle,“ řekla mu přes rameno. „Ale k povinnosti dálaigh patří, aby se o všem pokud možno přesvědčila na vlastní oči – je důležité toto pravidlo dodržet, kdykoliv to jen jde.“ Potom se zase obrátila k dvojici za sebou a řekla: „Tak jako tak by mě překvapilo, kdybych tu něco dalšího našla.“

„Tomu nerozumím,“ zatvářil se Eadulf nechápavě.

Fidelma se vrátila k tělu, znovu k němu přiklekla a mávla na oba muže, aby se k ní přidali.

„Pozorně si tělo mrtvého prohlédněte,“ vyzvala je, „a povězte mi, co vidíte.“

Jako první promluvil po chvíli Eadulf.

„Má hrubou, větrem ošlehanou tvář. Podle všeho byl ten člověk spíš přivyklý pobytu na čerstvém povětří než v temných prostorách nějakého kláštera. Ruce má pokryté mozoly, zřejmě byl tedy zvyklý na tělesnou práci. A vida…“

„Co dalšího ještě vidíš?“ pobídla ho Fidelma.

„Na zápěstích má nějaké otlaky,“ pokračoval Eadulf a rychle se přesunul k nohám mrtvého, „a na kotnících také. Ten nešťastník musel být nějakou dobu spoutaný, a to zřejmě velice nedávno. Není pochyb, že ty krvavé odřeniny způsobily provazy, které se mu zařezávaly do masa.“

„Možná ho někdo unesl z kláštera právě za tím účelem, aby ho zde pak takto krvavě obětoval,“ řekl Aidan napůl tázavě. „Jde o oběť nějakých osob, které se dosud drží hrůzných pohanských zvyků, kterými se dříve tento svátek oslavoval. Příslušník křesťanského společenství by pro takové lidi byl velice příhodnou volbou, neboť by pro ně představoval sílu, která starou víru zahnala do ústraní.“

Fidelma se na chvíli odmlčela, nežli je znovu vyzvala k řeči: „Nic dalšího už vás nenapadá? Eadulf se správně zmínil o pokožce mrtvého – že se podle ní dá usuzovat, že většinu času strávil venku. Jaký závěr by se z toho dal učinit?“

„Nic zvláštního. Většina klášterů má pozemky, na nichž jejich členové pěstují různé plodiny pro vlastní spotřebu. Zdaleka ne všichni mnichové se zabývají opisováním a iluminací manuskriptů a studiem,“ prohlásil Aidan s důrazem.

„Ten muž se oholil dosti nepořádně, přinejmenším naposledy, když si upravoval tonzuru,“ poznamenal Eadulf.

„To je dobrý postřeh,“ přikývla Fidelma. „A podle nepravidelného strniště na tvářích a několika špatně oholených míst bych řekla, že až donedávna nosil hustý plnovous.“

„Ale to činí i celá řada řeholníků v naší zemi,“ namítl Aidan. „Ve vlasech má vyholenou tonzuru svatého Jana, nikoliv tonzuru, jakou nosí přívrženci římské církve, což naznačuje, že pocházel z některého místního kláštera či opatství.“

Fidelma nespokojeně mlaskla. „Plnovous si oholil teprve velice nedávno,“ opravila ho. „Když se o tom zmiňuješ, zapomínáš na jednu mimořádně důležitou věc.“

Aidan si vyměnil s Eadulfem nechápavý pohled, ani jeden z nich nevěděl, kam Fidelma svými slovy směřuje.

„Co jsme podle tebe přehlédli?“ zeptal se Eadulf.

„Sám říkáš, že je ten muž oholený velice nepořádně.“

„Ano.“

„A teď si ještě jednou prohlédni tu jeho tonzuru.“

Eadulf se sklonil k lebce mrtvého. „Mluvíš o tom, jak ledabyle je oholená? Rozhodně ji nevyholil někdo s pevnou a jistou rukou. Mrtvý má na hlavě několik škrábanců a i poměrně hlubokých řezných ran od břitvy, místy nejsou vlasy vyholené až k lebce a někde dokonce zůstal i jejich chomáč.“

„A není ti nápadné, jak bledou má na lebce pokožku? Oproti osmahlé a ošlehané kůži v obličeji je bílá a hladká téměř jako kůže nemluvněte.“

„Takže ty myslíš, že se stal mnichem teprve nedávno,“ pronesl Aidan dychtivě, „a proto má tonzuru čerstvě vyholenou? Pokud tomu tak je, mohlo by nám to pomoct rychleji vypátrat, o koho jde.“

Fidelma se sotva znatelně pousmála a zavrtěla hlavou. „Také by to mohlo znamenat něco docela jiného,“ řekla mu pak.

„To tedy nevím, co máš na mysli,“ zamračil se Aidan.

Fidelma se mrtvému znovu zadívala upřeně do tváře. „Pověz mi, Aidane,“ řekla mu, „prohlédl si Rumann to tělo hodně zblízka?“

Mladého bojovníka ta otázka překvapila. „Příliš zblízka ne, pokud si dobře vzpomínám. Zavolal jsem na něj přes náměstí, aby mi přinesl kus plachty na přikrytí těla, když jsem si všiml, že se lidé začínají zajímat, co se to tu děje, a pomalu ke mně míří. Když mi látku přinesl, vzal jsem si ji od něj a ihned jí tělo zahalil. Tudíž se domnívám, že tvář mrtvého vůbec neviděl.“

„Jsi si tím jistý?“

„No ano. Proč?“

„Je to důležité?“ přidal se Eadulf.

„Vůbec nepochybuji, že Rumann by toho člověka poznal, a to i bez plnovousu,“ prohlásila rozhodným hlasem. „Oba jste tvrdili, že je vám ten člověk vzdáleně povědomý?“

„Ano,“ připustil Aidan. „Ale to se mi stává poměrně často.“

Eadulf se k mrtvému sklonil a znovu se mu pozorně zadíval do tváře. „Opravdu mám dojem, že už jsem se s ním někdy někde setkal,“ zopakoval.

„Vrať se v myšlenkách k loňské zimě, Eadulfe. Vzpomínáš, jak tehdy došlo k pokusu připravit o život mého bratra? A pamatuješ, jak jsme tehdy nalezli Aibell, která se od té doby stala Gormánovou ženou, a že jsme museli zjišťovat, zda mluví pravdu, když nám líčila, jak se do Cashelu dostala?“

„Jistě že si to pamatuji.“

„A vzpomínáš si také, že jsme hovořili s jedním pastýřem, který pásl své stádo na vzdálené straně Kamenité cesty západně od města?“

Eadulf se soustředěně zamračil. „Ten muž, který nám potvrdil, že viděl onoho nečestného kupce Ordana, jenž přivezl od Oslího brodu u sebe na voze Aibell sem do města? Moc si ho nevybavuji, nebyl to nijak důležitý svědek.“

„Všichni svědkové jsou důležití,“ napomenula ho Fidelma přísně. „A teď se na toho mrtvého podívej znovu. Už ho poznáváš?“

Eadulf soustředěně přimhouřil oči. „Vždyť už je to rok,“ začal namítat. „Nemůžu si být jistý. A navíc má vyholenou tonzuru a na sobě má mnišský hábit.“

„Zrovna jsme se shodli, že vlasy má vyholené teprve nedávno, a navíc dosti špatně,“ odpověděla Fidelma trpělivě. „Tělo, které máme před sebou, patří onomu pastevci, kterého jsme před rokem zpovídali, a já si i vybavuji, že měl ve zvyku často popíjet u Rumanna v krčmě. Rozhodně to není žádný řeholník. Jak jsi na začátku správně, Eadulfe, řekl, toho člověka zavraždili. Ale proč by někdo chtěl toho pastýře zabíjet, navíc jako při pohanském rituálu, potom ho převléknout za mnicha a ještě jeho tělo skrýt pod samhainskou hranici? Je to celé nesmírně podezřelé, a nepěkně to zavání.“

KAPITOLA TŘETÍ

Eadulf se na Fidelmu překvapeně zadíval. Věděl, že jsou chvíle, kdy jeho žena při přednášení nějakého případu ráda využívá dramatického efektu, zvláště když předstupuje před Dál, brehonskou radu, ale pokud si vzpomínal, nikdy podobné vystoupení neudělala jen kvůli němu.

Nyní se obrátila k Aidanovi: „Zajdi pro Rumanna a přiveď ho sem. O totožnosti mrtvého mu prozatím nic neříkej. Ráda bych, aby mi bez jakéhokoliv ovlivňování nezávisle pověděl, zda mě má paměť neklame.“

Aidan rychle vykročil směrem ke krčmě a během chvilky se vracel s hostinským, kterého Fidelma vyzvala, aby si prohlédl tvář zavražděného muže.

Rumannovi se již při prvním pohledu na mrtvého objevil ve tváři úžas, ale nepromluvil ihned. Pozorně si tělo prohlížel, různě se natáčel, aby je viděl z několika úhlů, až nakonec zhluboka povzdechl a pravil: „I když už nemá, paní, plnovous, poznávám v něm Spelána, místního ovčáka. Ale nerozumím tomu. Nebyl to přece mnich – chodil ke mně do krčmy popíjet, naposledy sotva před týdnem.“

„Vůbec nepochybuješ, že je to Spelán?“ ujišťovala se Fidelma.

„Ani v nejmenším,“ ubezpečil ji nevěřícně se tvářící hostinský. „Mám-li hovořit upřímně, v létě do mého podniku chodil velice často a většinou skončil opilý. Proč má na hlavě tonzuru?“

„Pokud mi paměť dobře slouží, ten pastýř měl stádo ovcí západně od Cashelu, je to tak?“ zeptala se Fidelma Rumanna a jeho otázku přešla bez odpovědi.

„Přesně tak,“ přisvědčil krčmář. „Nakolik je mi známo, pásl své ovce na svazích Cnoc Bológ. Ale jak pro všechno na světě přišel k tomu mnišskému hábitu a tonzuře? Mohl bych o něm prohlásit všechno možné, ale že by to byl dobrý křesťan? Jakýkoliv zájem o náboženství mu byl zcela cizí. Naprosto.“

„Tak mi pověz, co o něm víš,“ vyzvala ho Fidelma.

„Zase tolik toho není,“ přiznal se hostinský. „Jako většina pastýřů to byl spíše samotář. A teprve letos v létě do mé krčmy začal chodit popíjet častěji. Zřejmě mu jeho stádo přinášelo pěkný výdělek, protože nikdy nebyl bez peněz. Sedával s ostatními pastevci dobytka, ale připadalo mi, že o chov ovcí se nijak zvlášť nezajímal. Ovšem nikdy jsem ho neslyšel ani hovořit o náboženství.“

„A kde bydlel?“

„Lidé mi říkali, že stádo chová v kopcích jihovýchodně od Cashelu, přesně jak jsi, paní, říkala; nějaký kus západně za Kamenitou cestou.“

„Zmiňoval ses, že se to tam jmenuje Cnoc Bológ?“

Rumann se zamyšleně podrbal zezadu na zátylku. „Ano, je to tak. Volský kopec – tak se tomu místu říká. Napadá mě jeden člověk, se kterým Spelán většinou prohodil nějaké to slovo, když byl u mě v krčmě, ten by vám to mohl potvrdit.“

„Jak se dotyčný jmenuje?“

„Je to muž vaší chůvy.“

„Nessan?“ zeptal se Eadulf.

„Přesně tak, Nessan, který má na starosti královské stádo,“ přikývl Rumann.

V tu chvíli si Fidelma vybavila, že právě Nessan, manžel Alchúovy chůvy Muirgen, jim loňského roku pomohl najít Spelána, když se ho pokoušeli vystopovat coby svědka.

„Ale ty jsi s ním také někdy mluvil?“ zeptal se Rumanna Eadulf. „Čekal bych, že budeš znát většinu lidí z města i okolí.“

Rumann pokrčil rameny. „Tady v Cashelu ano, tady znám nejspíš každého. Ale tenhle člověk byl z venkova. A jak už jsem se zmiňoval, na slovo byl dosti skoupý. Vzpomínám si, že snad byla řeč o tom, že na jaře se mu bahnění příliš nevyvedlo. Ovšem v létě sem začal chodit mnohem častěji, a jak už jsem říkal, peníze na pivo mu nikdy nechyběly.“

„Víš jistě, že o náboženství a nové víře nikdy nemluvil?“

„Pokud je mi známo, tak nikoliv. Ale nebyl to člověk, který by se s vámi pustil do řeči o tom, jak jde život.“

„Takže ani nevíš nic o jeho rodině? Zda byl ženatý, odkud pocházel on nebo jeho rodiče?“

„Bohužel ne. O svém původu se nikdy nezmiňoval, ani o rodině nebo přátelích… ačkoliv když o tom teď přemýšlím, uvědomuji si, že nepocházel ze zdejších končin.“

„Proč si to myslíš?“

Rumann zvedl rameno a zase je spustil. „Mluvil s přízvukem lidí ze severozápadu. Vzpomínám si, že jsem někde zaslechl, že se oženil s nějakou místní ženou, která vlastnila to stádo ovcí, a že se o ně začal starat.“

„Vždyť jsi před chvílí říkal, že o nějaké manželce nic nevíš?“ přerušila ho Fidelma a snažila se, aby nebylo slyšet, jak je podrážděná.

„Také že nevím,“ odvětil krčmář. „Téměř se o ní nezmiňoval. Mám dojem, že nikdo ani pořádně nevěděl, kde má ten člověk chalupu. Často toho tady u mě vypil tolik, že jsem se obával, že snad ani nenajde cestu domů, ale nikdy nedovolil, aby ho někdo na cestě doprovodil, ani neřekl, kde že to bydlí.“

„Takže to byl opilec?“ zeptal se Eadulf s nesouhlasem.

„Podle mého soudu pil přes míru, ale nikdy ne tolik, aby nad sebou ztratil vládu.“

„Nuže, ačkoliv podle svých slov o tom muži nic nevíš, poskytls nám o něm několik důležitých informací,“ shrnula jejich hovor Fidelma. „Ten člověk se jmenoval Spelán a byl to ovčák. Nejspíše pocházel ze severozápadu. Domníváš se, že se oženil s nějakou místní ženou a žili někde na Volském kopci. Také jsi měl dojem, že bahnění se mu na jaře příliš nevydařilo, ale navzdory tomu mu v poslední době nikdy nechyběly peníze na útratu v krčmě. Chodil sem do tvého podniku často a často se opíjel. Příležitostně pohovořil s ostatními pastevci, nejčastěji s Nessanem. Nenapadá tě ještě něco, co by ti o něm nebylo známo?“

Rumannovi její jízlivá poznámka unikla a jen zavrtěl hlavou. „Nic dalšího skutečně nevím, paní, je mi to moc líto.“

Fidelma se rozhlédla po náměstí kolem. Jistě to nebude trvat dlouho, než se zvědaví obyvatelé městečka začnou k hranici zase nenápadně trousit a budou se pokoušet zjistit, co že se to tam stalo.

„Rumanne, odneste teď s Aidanem toho mrtvého prozatím k tobě do hostince. Předpokládám, že v nějaké stodole se místo najde.“ Nežli hostinský stačil cokoliv namítnout, pokračovala: „Zajistím, aby jej odtamtud co nejdříve odnesli nahoru do paláce.“ Pak vrhla omluvný pohled na Eadulfa. „Ráda bych, aby tělo důkladně prohlédl ještě starý bratr Conchobhar.“ Potom se obrátila zpět k hostinskému. „Rumanne, teď tě žádám, abys mi svatosvatě slíbil, že o ničem z toho, co se tu událo, se nikomu ani slůvkem nezmíníš; nikomu neříkej, o koho šlo. Rozumíš?“

„Budu mlčet jako hrob, paní,“ slíbil jí krčmář a tvářil se téměř dotčeně.

„Tak to ráda slyším, jistě ti to nebude činit žádné potíže.“ Fidelma přitom dobře věděla, že Rumann si na klepy potrpí. Potom dodala k Aidanovi: „Až Rumannovi pomůžeš to tělo přestěhovat, chci, abys za námi přišel do stájí v paláci. Budu potřebovat, abys nás doprovodil k tomu Cnoc Bológ, Volskému kopci.“

Chvíli sledovali, jak Aidan s Rumannem tělo, stále překryté kusem pytloviny, zdvihají a vyrážejí s ním směrem ke krčmě. Potom Fidelma na Eadulfa pokynula a společně vykročili na cestu do prudkého kopce vedoucí k branám paláce.

„Tak co teď?“ zeptal se jí Eadulf zadýchaně.

„Jak už jsem říkala, pošlu do hostince několik mužů, aby mrtvolu odnesli do lékárny bratra Conchobhara, kde bude skryta před zvědavýma očima a klevetivými jazyky. Také hodlám vyhledat Nessana a zeptat se ho, zda nemůže dodat něco k tomu, co nám pověděl Rumann. A potom se budeme muset vydat k tomu Cnoc Bológ, abychom tam vyhledali pastýřovu manželku a zkusili o něm zjistit ještě něco dalšího.“

Z Eadulfova výrazu bylo patrné, že se mu ta vyhlídka nijak zvlášť nezamlouvá. „Vím, že tím směrem leží kopce, ale pokud je mi známo, nikdo tam nikdy nechodí. Gormán mi jednou pověděl, že jsou to velice ponuré končiny – zachmuřené vrchy a špatně prostupné lesy, kterými nevede jediná širší pěšina; ta oblast končí až u břehů velké řeky. Nerad bych se vydával do neprozkoumaného kraje, kde můžeme snadno uvíznout. Nezapomínej, že zítra večer se slaví Samhain.“

Fidelmě zablýsklo potměšile v očích, když slyšela, s jakými obavami Eadulf hovoří. „Je pravda, že do těch kopců se místní vydávají málokdy, ale není to přece žádný kraj světa.“ Pohlédla k nebi. „Pokud se nám podaří najít rychle Nessana, můžeme pak vzápětí vyrazit na cestu a u Volského kopce budeme dlouho před slunce západem.“

„Nessan bude nyní jistě dohlížet na stáda tvého bratra na severní louce,“ řekl jí Eadulf, zatímco bok po boku kráčeli k branám královského hradu.

„Mýlíš se,“ řekla mu na to Fidelma. „Když jsem ráno mluvila s Muirgen, pověděla mi, že její muž se má dnes dopoledne setkat s mým bratrem, aby s ním prohovořil, jak se královu stádu ovcí daří, když už je teď léto u konce.“

„Je snad nějaký důvod k obavám? Domníval jsem se, že ty ovce jsou z dobrého, zdravého chovu.“

„Také že ano. Ale několik ovcí už stačilo před nějakou dobou zabřeznout. Takže je možné, že se budou bahnit už v dubh luacrán, měsíci temných dní. A o tom právě chce Nessan s králem promluvit a podat mu celkovou zprávu.“

U vrat do hradu se na okamžik zastavili a požádali Dega, aby sehnal několik mužů, kteří bratra Conchobhara, vrchního mastičkáře královského paláce, doprovodí do Rumannovy krčmy. Fidelma starému pánovi v podobných otázkách naprosto důvěřovala – měl pozorné oko a rozsáhlé znalosti. Conchobhar se přátelil už s jejím otcem, Fáilbhe Flannem, a když s bratrem vyrůstali, lékárník byl jedním z jejich nejváženějších učitelů.

Na okamžik se pak ještě zastavili ve stájích, kde dali hlavnímu štolbovi pokyn, aby jim připravil koně, a potom vyrazili přes nádvoří směrem ke kapli, za níž už stála lékárna bratra Conchobhara.

Starý pán byl právě u dveří a oči se mu radostně rozsvítily, když viděl, kdo se to k němu blíží. Vzápětí si ale všiml Fidelmina výrazu a úsměv mu pohasl.

„Co se děje?“ zeptal se jich bez úvodu.

„Potřebuji tvou odbornou pomoc, příteli.“ Pak mu Fidelma ve zkratce vylíčila, co se událo, a sdělila mu, že s ním dolů do Rumannovy krčmy půjdou dva bojovníci, kteří tělo odnesou zpátky do paláce. Jeho úkolem pak bude, aby mrtvého prohlédl a připravil k pohřbu, neboť podle starého obyčeje se zemřelí pohřbívali co nejdříve to bylo možné, většinou o půlnoci den poté, co skonali.

Bratr Conchobhar zavrtěl pomalu hlavou, jako by se zdráhal jejím slovům uvěřit.

„Říkáš, že to byl pastýř, ale někdo ho oblékl jako řeholníka? Koho mám o tom úmrtí a pohřbu vyrozumět? Neměl bych to nahlásit nějakému knězi, aby nad hrobem mohl vykonat pohřební obřad? Předpokládám, že v nepřítomnosti brehona Fíthela přebíráš za celou tu věc veškerou právní odpovědnost.“

Fidelma se na okamžik zarazila, nakonec promluvila: „Nebyl to mnich,“ řekla mu rozhodným hlasem. „Potíž tkví v tom, že v současné chvíli o něm nevíme téměř nic – jen že byl snad ženatý a žil jihozápadně odsud v kopcích u Cnoc Bológ. Máme v úmyslu se tam bez prodlení rozjet a zjistit toho o něm co nejvíc. Pokud se nám to místo podaří najít, vyrozumím o jeho skonu jeho ženu, a pak se sem zase co nejrychleji vrátíme.“

„Cnoc Bológ? To byste měli být zpět ještě před slunce západem. Pohřeb bude muset tak jako tak počkat do pozítří, protože v noci o Samhainu se mrtví pohřbívat nesmějí,“ pověděl jim bratr Conchobhar pro případ, že by to snad nevěděli.

„Co se týká právní odpovědnosti, beru ji plně na sebe,“ přisvědčila Fidelma.

„Dobrá, vykonám vše, jak žádáš,“ ujistil ji lékárník.

Pak se vydali za chůvou Muirgen, která jim pověděla, že její muž ještě stále hovoří s králem. Fidelma odtamtud bez otálení zamířila ke královské poradní síni a jen netrpělivě máchla rukou po bojovníkovi, který stál u dveří do komnaty na stráži a začal váhavě namítat, že král je zaneprázdněn. Když vstoupila, Colgú k ní vzhlédl s podrážděným výrazem, kdo že ho to ruší, zatímco pastýř Nessan se nejistě otočil a povstal, když viděl, kdo vešel.

„Potřebuji Nessanovi bezodkladně položit několik otázek, bratře,“ vysvětlila mu Fidelma stručně. „Musíme okamžitě vyrazit ke Cnoc Bológ, jinak bych sem takto nevpadla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc světlonoše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.