Pro IFTS a KMS

The Lamplighters

Copyright © Emma Stonex Ltd, 2021

Translation © Radka Klimičková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-456-4

Autorská poznámka

V prosinci roku 1900 zmizeli z odlehlého majáku na útesu u ostrova Eilean Mòr ve Vnějších Hebridách tři strážci majáku. Jmenovali se Thomas Marshall, James Ducat a Donald MacArthur. Kniha Strážci majáku je tímto příběhem inspirovaná a napsaná s úctou k jeho památce; jedná se však o fikci, která nemá s životy nebo osobnostmi těchto tří mužů žádnou souvislost.

„Na okamžik jsme mlčky stáli

a s tušením černým sledovali

dveře, zda máme vyrazit

a ze slunce svitu v šero jít.“

Wilfrid Wilson Gibson, Ostrov Flannan

„Dva různí lidé; už tak dlouho jsem dvěma různými lidmi.“

Tony Parker, Maják

I

1972

1

Střídání

Jory odhrne závěs; den za oknem je světlý a šedý, rádio hraje nějakou povědomou píseň. Poslouchá zprávy, o nějaké dívce, která nahoře na severu zmizela z autobusové zastávky, a napije se z hrnku hnědého čaje. Chudák dívčina matka je strachem bez sebe – to je asi pochopitelné. Krátké vlasy, krátká sukně, velké oči, tak si Jory představuje tu dívku, která se chvěje chladem, a autobusovou zastávku, kde měl někdo stát, mávat nebo moknout, kde autobus zastaví a pak odjíždí pryč, aniž by něco tušil, a chodník se leskne v černém dešti.

Moře je klidné, hladké jako sklo, jaké bývá vždycky po nějakém nečase. Jory otevře okno a čerstvý vzduch mu připadá jako hmota, skutečná, jedlá věc, která cinká mezi žulovými domky jako kostka ledu vhozená do sklenice. Není nad vůni moře, nic se tomu nepodobá: voní slaně, čistě, jako ocet uchovávaný v lednici. Dnes je moře tiché. Jory zná moře hlasité i tiché, moře vzdouvající se i moře jako zrcadlo, moře, kde máte na lodi pocit, jako byste byli posledním zábleskem lidstva na nějakém válci tak odhodlaném a rozzuřeném, že věříte i v to, v co nevěříte, jako že je moře uprostřed mezi nebem a peklem, nebo tedy tím, co je tam nahoře a co číhá hluboko dole. Jeden rybář mu jednou řekl, že moře má dvě tváře. Musíš přijmout obě, řekl, tu dobrou i tu špatnou a ani k jedné se neobracet zády.

Dnes je moře po dlouhé době na jejich straně. Dnes do toho půjdou.

→←

On je tím, kdo rozhoduje, jestli loď vypluje, nebo ne. I když je vítr v devět klidný, neznamená to, že takový bude i v deset, a ať už je v přístavu počasí jakékoli, řekněme třeba metr a půl vysoké vlny, Jory umí odhadnout, že kolem věže budou mít metrů patnáct. Ať je u pobřeží jakkoli, kolem majáku to bude desetkrát horší.

Střídat bude asi dvacetiletý mladík se žlutými vlasy a s brýlemi. Za jejich tlustými skly vypadají jeho oči malé a vylekané; Jorymu chlapec připomíná nějaké zvíře držené v kleci mezi pilinami. Mladík stojí na molu v manšestrových kalhotách do zvonu, jejich roztřepené spodní lemy jsou tmavší, navlhlé od šplouchajícího moře. Takhle brzy ráno je v přístavišti ticho; někdo tu venčí psa, jiný vykládá bedny s mlékem. Šedá přestávka mezi Vánocemi a Novým rokem.

Jory a jeho posádka dotáhli mladíkovy věci – červené kartonové bedny společnosti Trident s dvouměsíční zásobou oblečení a jídla, s čerstvým masem, ovocem, opravdovým mlékem, ne sušeným, novinami, krabicí čaje, tabáku Gold Virginia – a přivázali je a zakryli celtou. Strážci majáku budou mít radost: poslední čtyři týdny jedli jen konzervované dušené maso a četli, co stálo na titulní stránce novin Mail ze dne, kdy dorazilo poslední střídání hlídky.

Voda si odříhává na mělčinu mořské řasy, olizuje boky lodě a mlaská kolem nich. Mladík na ni nastoupí, tenisky promočené, šátrá po krajích lodě jako slepec. Pod paží si nese balíček osobních věcí svázaný provázkem – knihy, kazetový přehrávač, kazety: cokoli, čím tam hodlá strávit čas. Je to pravděpodobně student: Trident v poslední době zaměstnává hodně studentů. Bude skládat hudbu, to bude určitě jeho koníček. Usadí se tam nahoře u světla a bude si myslet, že tohle je ten pravý život. Všichni si musí najít nějakou činnost, na majácích obzvlášť – nejde tam trávit čas jen běháním nahoru a dolů po schodech. Jory kdysi znal jednoho strážce majáku, který byl velice zručný a stavěl lodě v lahvích. Vyráběl je celou svou službu na majáku; byly to krásné věcičky. A potom přivezli na maják televizi a tenhle strážce se všech svých věcí zbavil; doslova vyhodil všechno své náčiní z okna do moře a od té doby každou volnou chvíli seděl a díval se na televizi.

„Děláte tohle už dlouho?“ ptá se chlapec. Jory odpovídá, jo, dýl, než jsi na světě. „Myslel jsem si, že to dneska nepůjde,“ říká mladík. „Čekám už od úterka. Ubytovali mě v penzionu ve vesnici, bylo to moc pěkný, ale ne zas tak pěkný, abych tam chtěl zůstat celý týdny. Každej den jsem koukal ven a přemýšlel, jestli vůbec někdy vyplujem. Ta podělaná bouře. Musím říct, že nevím, jaký to tam bude, až přijde nějaká další. Říkali mi, že člověk pořádnou bouři nezažil, dokud ji neviděl z moře. Máte pocit, že se pod váma maják sesype a sebere vás moře.“

Nováčci si vždycky chtějí povídat. To ty nervy, pomyslí si Jory, nervy z plavby a z toho, jestli se neotočí vítr, jak dopadne zakotvení, z mužů na majáku, jestli mezi ně zapadnou, jaký je ten, co to tam má na povel. Ještě to není maják tohohle kluka; pravděpodobně ani nikdy nebude. Pomocní asistenti přicházejí a odcházejí, jednou na maják na pevnině, jednou na útesu, přesouvají se jako kuličky v pinballu. Jory jich viděl spousty; dychtiví začít a uchvácení romantickou stránkou téhle práce, ale tak romantické to zase není. Tři muži samotní na majáku uprostřed moře, na tom není nic mimořádného, vůbec nic; jen tři muži a spousta vody. Je na to třeba zvláštní nátura, aby to člověk vydržel být zavřený. Samota. Izolace. Monotónnost. Nic na dlouhé míle daleko, jenom moře a moře a moře. Žádní přátelé. Žádné ženy. Jen ti další dva den za dnem, bez možnosti před nimi utéct. Z toho může člověku přeskočit.

Na výměnu je obvyklé čekat dny, dokonce i týdny. Jory jednou měl jednoho strážce majáku, který tam čekal na vystřídání celé čtyři měsíce.

„Zvykneš si na to,“ řekne mladíkovi.

„Doufám, že jo.“

„A nebudeš ani zpola tak rozčilený jako ten chudák, který má odjet na pevninu.“

Joryho posádka stojí v hloučku na zádi a sklesle se dívá na moře, kouří a něco si mezi sebou bručí, mokrými prsty si máčejí cigarety. Někdo by je mohl vymalovat na zasmušilou mořskou scenérii, hrubě načrtnout olejovými barvami. „Na co čekáme?“ vykřikne jeden z nich. „Chcete, aby přišel odliv, než vyjedem?“ Jede s nimi i inženýr, aby spravil vysílačku. Normálně by v den střídání byli v kontaktu s majákem už asi popáté, ale spojení přerušila bouře.

Jory zakryje poslední bednu, nastartuje motor a loď vyplouvá, houpe se a poskakuje na vlnkách jako hračka do vany. Hejno racků na útesu posetém srdcovkami; modrý trauler líně bafá k pevnině. Jak břeh mizí z dohledu, moře začíná být ráznější, skáčou na něm zelené vlny s hřebeny, které zpění a zase se rozpouštějí. Dál od lodi barvy tmavě krvácí, moře získává šedozelenou barvu a nebe hrozivě břidlicovou. Voda naráží do přídě a šplouchá o ni; proužky mořské pěny se vzdouvají a zase mizí. Jory žvýká ručně balenou cigaretu, která se mu v kapse rozplácla, ale přesto se dá vykouřit; oči upírá k obzoru, v ústech kouř. Uši ho v chladu bolí. Nesmírným pochmurným nebem nad ním krouží bílý pták.

Jory už v oparu rozpoznává Pannu, osamělou špičku, důstojnou, vzdálenou. Je patnáct námořních mil před nimi. Strážci majáku to tak mají radši, jak Jory ví; je pro ně lepší nebýt tak blízko souše, aby ji z plošiny nebylo vidět a nepřipomínala jim domov.

Chlapec sedí zády k věži – zvláštní způsob jak začít, pomyslí si Jory, otočit se zády k místu, kam míříte. Mladík si prohlíží škrábanec na palci. Jeho tvář je bledá a vypadá nezdravě, nezasvěceně, ale námořníkem se člověk nerodí.

„Už jsi na věži byl, synku?“

„Byl jsem na majáku Trevose Head. A potom dole na St. Catherine.“

„Ale na věži ne.“

„Ne, na věži nikdy.“

„Na to musí mít člověk žaludek,“ opáčí Jory. „Musíš taky vycházet s lidma, bez ohledu na to, jaký jsou.“

„Tak to bude v mým případě v pohodě.“

„Jasně že jo. Tvůj hlavní strážce je dobrej chlap, a to je důležitý.“

„A co ti ostatní?“

„Říkali mi, abych si dával bacha na pomocnýho, ale v tvým věku s ním budeš určitě vycházet dobře.“

„Co je s ním?“

Jory se usměje nad mladíkovým výrazem. „Nemusíš se tvářit takhle. Služba přináší spoustu příběhů a ne všechny jsou pravdivý.“

Moře se pod nimi vzdouvá a víří, černá voda se valí, pleská a pění, bouchá a sípe a prská; vánek se obrací, poletuje nad vodou, rozhazuje kapky. Na přídi vybuchuje sprška vody a vlny těžknou a jsou tajemně hluboké. Když byl Jory chlapec a jezdívali lodí z Lymingtonu do Yarmouthu, díval se přes zábradlí na palubě a žasl nad tím, jak to moře dělá, že tak potichu, aniž byste to vlastně postřehli, dno klesá a pevnina se ztrácí, a kdybyste do něj spadli, bylo by to na dno třicet metrů. Vídal jehlice a hladkouny: podivné nafouklé lesknoucí se tvary s měkkými pátravými tykadly a očima jako zakalené skleněnky.

Maják se blíží, z čárky se stává sloupek a ze sloupku prst.

„Tak tamhle je. Panenský útes.“

Teď už vidí kolem její základny mořskou skvrnu, jizvu od divokého počasí vzniklou desetiletími jeho vlády. I když už to dělal mnohokrát, dostat se blízko ke Královně majáků v Jorym vzbuzuje jistý pocit – připadá si jako po výprasku, nevýznamný, a i když by to nepřiznal, má možná maličko strach. Panna, padesátimetrový sloup hrdinného viktoriánského inženýrství, stoicky bezpečná bašta mořeplavců, se bledě tyčí nad obzorem.

„Ona je jedna z prvních,“ říká Jory. „Osmnáct set devadesát tři. Dvakrát spadla, než jí konečně zapálili knot. Říká se, že když do ní tvrdě narazí vítr, vydává zvuky jako pláč ženy – tam, kde se vítr dostane mezi kameny.“

Z šedi se vynořují detaily – okna věže, betonový prstenec plošiny a stupadla, úzký pruh železných příčlí vedoucích k přístupovým dveřím.

„Vidí nás?“

„Teď už jo.“

Když to ale Jory říká, pátrá pohledem po postavě, kterou očekává dole plošině, hlavního strážce v námořnicky modré uniformě s bílou čepicí, nebo asistenta, jak na ně mává. Museli sledovat moře už od úsvitu.

Obezřetně se dívá, jak se kolem základny majáku vaří voda, rozhoduje se o nejlepším přístupu, jestli s lodí připluje přídí, nebo na zpětný chod, jestli ji ukotví, nebo nechá volně. Mrazivá voda mlaská a lomozí na potopené změti balvanů; když se moře vzedme, kameny zmizí, a když opadne, objeví se jako černé lesklé zuby. Ze všech majáků je nejtěžší přistát u Biskupa, Vlka a Panny, a kdyby si mezi nimi musel vybrat, řekl by, že nejhorší je Panna. Podle námořnické legendy byla postavena na čelistech zkamenělé mořské příšery. Při stavbě věže zemřely tucty mužů a útes zabil mnoho námořníků plavících se mimo kurs. Nemá ráda cizince; lidi u sebe nevítá.

Přesto ale Jory čeká, že uvidí jednoho nebo dva strážce. Tak to chodí, protože toho chlapce nemůže poslat z lodi, dokud u přistávacího zařízení někdo není. V tu chvíli budou s ohledem na to, jak se loď houpe nahoru a dolů, v jednu chvíli tři metry nahoře a potom zase tři metry dole, a když Jory spustí přistávací zařízení z dohledu, přetrhne se mu lano a jeho člověk se vykoupe ve studené vodě. Je to ošemetná věc, ale takové už majáky jsou. Pro suchozemce je moře poměrně neměnná věc, alespoň tak při pohledu z pobřeží vypadá. Jory ale ví, že moře neměnné není: je nepředvídatelné a vrtkavé – a dostane vás, když mu to dovolíte.

„Kde jsou?“

Přes šplouchání a hučení vody sotva slyší křik svého kolegy.

Jory signalizuje, že maják obeplují. Chlapec je celý zelený. Inženýr také. Jory by je měl ujistit, ale necítí se jistý ani on sám. Za celá ta léta, kdy jezdí k Panně, nikdy maják k zadní straně neobeplouval.

Tyčí se nad nimi věž majáku, strmé žulové stěny. Jory naklání hlavu ke vchodovým dveřím z pevné děloviny, které jsou vzdorovitě zavřené devatenáct metrů nad vodou.

Jeho posádka huláká; volají na strážce, a když to nezabírá, ostře pískají. Vysoko nad nimi se maják zužuje k obloze a obloha naopak shlíží na jejich malé, zmateně se zmítající plavidlo. Znovu se objeví ten pták, ten, který je sleduje už od vyplutí. Krouží nad nimi, krouží a volá na ně něco, čemu nerozumějí. Chlapec se nakloní přes okraj lodi a vyzvrátí snídani do moře.

Zvedají se a padají. Čekají a čekají.

Jory vzhlédne k majáku tyčícímu se ze svého vlastního stínu a slyší jen vlny, jejich tříštění a plivání pěny, mlaskání a omývání kamenů, a jediné, na co dokáže myslet, je ta pohřešovaná dívka, o níž slyšel ráno v rádiu, zastávka autobusu, prázdná zastávka autobusu a silný, nepolevující déšť.

2

Podivná událost na majáku

The Times, neděle 31. prosince 1972

Společnost Trident House byla informována o zmizení tří svých strážců z majáku Panenský útes, který se nachází patnáct mil jihozápadně od výběžku Land’s End. Jedná se o hlavního strážce Arthura Blacka, asistenta Williama „Billa“ Walkera a pomocného asistenta Vincenta Bournea. Zjištění přinesli místní převozník a jeho posádka včera ráno, když se na maják pokoušeli dovézt střídajícího strážce a pana Walkera odvézt na pevninu.

Po zmizelých mužích zatím nejsou žádné stopy a nebylo vydáno žádné úřední prohlášení. Bylo zahájeno vyšetřování.

3

Devět pater

Přistání lodi trvá hodiny. Tucet mužů zdolá stupadla s chutí soli a strachu na jazyku, s ušima studenýma a rukama rozedřenýma a omrzlýma.

Když se dostanou ke dveřím, zjistí, že jsou zamčené zevnitř. Plát oceli zhotovený tak, aby vydržel nárazy vln a vítr o síle hurikánu, bude nyní třeba vyrazit fyzickou silou za pomoci silných tyčí.

Potom se jeden mužů začne třást, silně se chvět, částečně z vyčerpání, částečně kvůli neklidu, který cítí v útrobách od chvíle, kdy na příjezd lodi Joryho Martina nikdo nezareagoval, od té doby, kdy jim Trident House řekl, aby vypluli.

Tři muži vstoupí do věže. Uvnitř je tma a zatuchlý zápach obydleného místa, typický pro majáky na útesu, které mají zabedněná okna. Ve skladišti toho není moc k vidění, z šera se vynořují objemné předměty, svinuté provazy, záchranný pás a malý člun zavěšený dnem vzhůru. Všechno vypadá neporušeně.

Nepromokavé pláště strážců majáku visí ve stínu jako ryby na háčku. Muži volají jména průlezem ve stropě, jejich hlasy se točí nahoru po schodišti.

Arthure. Bille. Vincente. Vinci, jsi tam? Bille?

Je to strašidelné, jak živé hlasy proříznou ticho, ticho hřmotné a neslušně hlasité. Muži neočekávají odpověď. Trident jim řekl, že se jedná o záchrannou misi, ale ve skutečnosti jde o hledání těl. Jakékoli myšlenky na strážce jsou pryč. Dveře byly zamčené. Ti tři jsou tady, někde uvnitř.

Odvezte je odtamtud tiše, řekl Trident. Udělejte to diskrétně. Najděte převozníka, který si to nechá pro sebe; nedělejte povyk; nedělejte scény; nikdo o tom nemusí vědět. A ujistěte se, že je maják v pořádku, proboha, někdo se o tom ujistěte.

Tři muži stoupají nahoru jeden po druhém. Zeď v dalším poschodí je lemovaná rozbuškami a náložemi do signálního mlhového rohu. Nikde nejsou stopy zápasu. Každý z mužů myslí na svou manželku, na děti, pokud nějaké má, na teplo ohně a dotyk na zádech: „Dlouhý den, miláčku?“ Maják nezná rodiny. Zná jen tři strážce: tři strážce, kteří tu někde jsou schovaní, mrtví.

Vystoupají do třetího poschodí, k nádržím s petrolejem, a do čtvrtého, kde se skladuje olej do kahanu. Jeden z nich volá znovu, především proto, aby zahnal to ostentativní ticho. Žádná známka útěku, nic, co by naznačovalo, že strážci vůbec někam odešli.

Ze skladu oleje vyjdou po schodišti, stoupají spirálou z litiny, která se točí podél celé vnitřní zdi majáku až nahoru k lampě. Jeho zábradlí se leskne. Strážci majáku jsou zvláštní patroni, posedlí detaily domácích maličkostí, leští, uklízejí, drhnou; maják je to nejčistší místo, kam jste kdy vkročili. Muži se pozorně dívají na mosaz, zda na ní nejsou otisky, ale nenacházejí nic: strážci se právě kvůli své péči nikdy zábradlí nedotýkají. Kdyby ale jeden z nich pospíchal, zakopl nebo ho někdo popadl, kdyby se zapomněl kvůli něčemu strašnému… Ale není tu nic, co by tu nemělo být.

Kroky mužů rozeznívají buben smrti, urputný a hluboký. Muži už teď touží po bezpečí remorkéru a slibu pevniny.

Vejdou do kuchyně. Ta je tři a půl metru široká a jejím prostředkem prochází veliká dutá šachta, v níž se nachází mechanismus se závažím. Tři skříně s policemi zavěšené na zdi, v nich precizně srovnané plechovky s jídlem: pečené fazole, bílé fazole, rýže, polévka, krychličky sušeného bujónu, lančmít, solené hovězí maso, nakládaná zelenina. Na straně stojí sklenice neotevřených párků, natěsno naskládaných jako vzorky tkáně ve vědecké laboratoři. U okna je umyvadlo – červený kohoutek s dešťovou vodou, stříbrný s čerstvou – a na něm lavor na mytí nádobí, poklopený, aby uschl. V prostoru mezi vnitřní a vnější zdí leží na jedné z polic, které strážci používají jako spíž, seschlá cibule. Nad umyvadlem visí skříňka se zrcadlem, která slouží zároveň jako koupelna: hledači tu najdou zubní kartáčky, hřebeny, lahvičku vody po holení Old Spice a Tabac. Vedle ní se nachází kredenc s příbory, talíře a hrnky, všechno podle očekávání uspořádané a uklizené. Hodiny na zdi se zastavily ve tři čtvrtě na devět.

„Co je tohle –“ řekne muž s knírkem.

Stůl je prostřený k jídlu. Jsou u něj dvě místa, nikoli tři – na každém nůž a vidlička, talíř čekající na jídlo. Dva prázdné šálky. Slánka a pepřenka. Tuba s hořčicí a čistý popelník. Deska stolu ve tvaru půlměsíce je umakartová, přesně pasuje ke kulaté šachtě se závažím; pod ní stojí zastrčená lavice a dvě židle; z opěrky jedné se dere ven výplň a druhá stojí odstrčená, jako kdyby ten, kdo na ní seděl, rychle vstal.

Další muž, ten s přehazovačkou na hlavě, zkontroluje kamna s plotýnkou pro případ, že by se v nich něco ohřívalo, ale teplota klesla, navíc jsou prázdná. Z okna muži slyší moře, které klidně vzdychá při nárazech na skály dole.

„Nemám tušení,“ řekne muž – a není to ani tolik odpověď, jako spíš přiznání všeobecné hrozivé neznalosti.

Muži pohlédnou ke stropu.

V majáku se není kde schovat, o to jde. V každé místnosti odzdola až nahoru jsou to dva kroky k šachtě a dva ke zdi. Nahoru do ložnice. Tři postele ve tvaru banánu zakřiveného podle tvaru zdi, závěs před každým z nich rozhrnutý. Postele jsou puntičkářsky ustlané, s uhlazeným ložním prádlem, polštářem a dekou v barvě velbloudí srsti, která na dotek škrábe. Nahoře nad nimi jsou dvě kratší lehátka pro návštěvu, na něž se leze po žebříku. Pod schody se nachází úložný prostor s rozhrnutým závěsem. Přehazovačka závěs bojácně se zatajeným dechem odhrne, ale nachází jen bundu z hověziny a dvě pověšené košile.

Sedm pater nahoře znamená třicet metrů nad úrovní moře. V obývacím pokoji je televize a tři ošoupaná křesílka. Na podlaze u toho největšího, které zřejmě patří hlavnímu strážci, stojí hrnek s několika centimetry studeného čaje na dně. Za šachtou se z přízemí táhne větrací komín. Možná by teď k nim mohl hlavní strážce sejít dolů; byl nahoře u světla a čistil plynovou punčochu. Ti další dva jsou tam také, na ochozu. Promiňte, že jsme vás neslyšeli.

Hodiny se i tady zastavily ve stejný čas. Osm čtyřicet pět.

Dvoukřídlými dveřmi se vchází do servisní místnosti v osmém podlaží. Je možné, že tam mrtví mohou být – z té dutiny by neunikal zápach. Je ale, jak předpokládali, prázdná. V majáku už není kam jít. Už zbývá jen lampa. Prošli devět poschodí a všech devět bylo prázdných. Teď jdou nahoru a je tam, lucerna Panny, obrovská plynová punčocha opláštěná čočkami křehkými jako ptačí křídla.

„Tak a je to. Jsou pryč.“

Nad obzorem se táhnou nadýchané mraky. Vánek je čerstvý, mění směr, pohazuje si bílými hřebeny skákavých vln. Jako by tu ti strážci vlastně vůbec nebyli. Anebo vylezli nahoru a jednoduše odletěli.

II

1992

4

Hádanka

Independent, pondělí 4. května 1992

Spisovatel chce objasnit záhadu Panenského útesu

Autor dobrodružných knih Dan Sharp se rozhodl odhalit pravdu o jedné z největších námořních záhad naší doby. Sharp, autor akčních bestsellerů s námořnickou tematikou jako Oko bouře, Tiché vody a Potopený bitevník, vyrostl u moře a neobjasněné zmizení ho už dlouho inspiruje. Poprvé se pouští na pole literatury faktu. Vysvětluje: „Příběh Panenského útesu mě uchvátil už v dětství. Chci na tu událost vrhnout nové světlo tím, že propůjčím hlas lidem, jichž se nejvíce dotklo.“

Před dvaceti lety, v zimě roku 1972, zmizeli v cornwallském moři tři strážci majáku z věže několik mil od výběžku Land’s End. Zůstala po nich řada podivných stop: vstupní dveře zamčené zevnitř, dvoje hodiny, které se zastavily ve stejný čas, a stůl prostřený k jídlu. Deník hlavního strážce majáku popisuje, jak kolem věže krouží bouře – přestože nebe bylo tou dobou jasné.

Jaký zvláštní osud postihl tyto nebohé muže? Sharp má v úmyslu to zjistit. Dodává: „Tato hádanka v sobě obsahuje vše, co přitahuje romanopisce – drama, záhadu, nebezpečí na moři. A k tomu je skutečná. Věřím tomu, že každá hádanka se dá vyřešit: je to jen otázka pátrání na správných místech. Vsadím se, že někdo tam venku ví víc, než si uvědomujeme.“

5

Helen

Tak je to tady, pomyslí si, když ho sleduje parkovat auto na ulici u jejího domu. Je to zelený Morris Minor, kterému vzadu visí výfuk připomínající vztyčenou rovnou dýmku. Helen přemýšlela, proč ten člověk s takovou věcí vůbec jezdí. Určitě je bohatý, jestli se dá věřit tomu, co se píše na jeho knihách: bestseller, první cena a tak dál.

Poznala ho okamžitě, i když jí po telefonu neřekl, jak vypadá. Možná to po něm měla chtít, protože člověk nemůže být nikdy dost opatrný, když si do domu pouští cizího člověka. Ale musí to být on. Má na sobě námořnicky modrý dvouřadý kabát a je zamračený, jako by strávil celé hodiny shrbený nad rukopisy, které se mu úmyslně vzpírají. Je mladší, než jak si ho představovala; ještě mu nebude čtyřicet.

„Zmiz,“ řekne Helen bezmyšlenkovitě, když se jí psí vousky otřou o dlaň. „Vezmu tě ven potom.“ Půjde do lesů, vyvenčí ji na vlhké a studené rašelině. Uklidnilo ji, když na to myslela: že bude nějaké „potom“.

Spisovatel si nesl plátěnou tašku; představovala si, že je plná účtenek a zapalovačů; dokázala si ho představit v domě s neustlanými postelemi, kde na kuchyňské lince spí kočky. K snídani určitě měl nějaké cereálie, jednoduše něco, co vysypal z roztržené krabice, ale došlo mu mléko, a tak se napil vody z kohoutku. Pak cigareta, když přemýšlel o Panenském útesu a poznamenával si otázky, které jí chce položit.

Po všech těch letech to pořád dělala. Hodnotila lidi podle prvního dojmu, před vším ostatním, na základě vlastního meřítka, kterým posuzovala každého nového člověka. Ztratili někoho, stejně jako ona? Vědí, jaké to je? Jsou na její straně okna, nebo na té druhé, nekonečně vzdálené? Říkala si, že v jeho případě nezáleží na tom, jestli ano, nebo ne; je to umělec; dokáže si to představit.

Přesto se na to dívala skepticky: na jeho schopnosti představit si, co se představit nedá. Helen to připomínalo dlouhý pád. Beztížnost. Nevěřícnost. Čekání na to, že vás někdo chytí, ale nikdo to neudělá, trvá to celé roky a roky a ona padá dál, nepřišly žádné odpovědi, žádné vysvětlení nebo uzavření. To je v poslední době moderní slovo – uzavření – pro lidi, jimž se rozpadl vztah nebo které vyhodili z práce, a Helen napadlo, jak to všechno jsou relativně jasné věci, od kterých může člověk jít dál; věci, které vás nepostrčí ze srázu a nespadnete kvůli nim dolů. Takové to ale je, když někoho ztratíte, když zmizí. Beze stopy, bez důvodu, bez vysvětlení. Jak si to může Dan Sharp, jehož doménou jsou bitevní lodě a zbraně a muži, kteří se zpíjejí do němoty v docích, představit?

Toužila po vzájemných vztazích s jí podobnými: aby je poznávala a oni poznávali ji. Mohla by jim do tváře povědět, což není očividná věc, něco ze své zahořklosti nebo rezignace, o těch démonech, které se ze sebe snažila vypudit, ale zatím se jí to nepodařilo. Říkala by: „Vy víte, že ano, vy to znáte,“ a těžko říct, co by jí za to nabídli, ale jestli by z toho nic nevzešlo, žádná světlá stránka, co se týče pochopení, empatie a vlídnosti, k čemu by to potom bylo?

Démoni mezitím dál proklouzávali mezi její šaty do skříně, aby se zachvěla, až se ráno bude oblékat, nebo je nacházela skrčené v koutech, kde si olupovali kůži z palců. Nemá žádnou jistotu, říkali terapeuti (už je to nějaká doba, kdy u nějakého byla naposled), a jistota byla alespoň a milimetrový schůdek, kterého by se mohla zachytit.

Tak už dorazil, otevírá branku. Zápolí s ní, když ji zavírá, protože západka je zrezivělá. Z rádia v kuchyni hraje písnička „Scarborough fair“; Helen se z ní cítí omámená, z té melancholie, ze všeho toho o mořské pěně a košilích z bavlněného plátna a opravdové lásce, která je víc trpká než sladká. V hlavě se jí čas od času objevily divoké myšlenky o Arthurovi a ostatních, ale celkově vzato se naučila moc si je nepřipouštět. Jaká tajemství by maják mohl mít? Tajemství těch mužů jsou pohřbená pod hladinou, stejně jako ta její.

Helen vzpomínala na svého manžela po kouscích, suchých šupinách, které poletovaly jako suché listí, které vítr vnese dovnitř kuchyňskými dveřmi. Někdy jeden z nich zachytila a byla schopná se na něj podívat podrobně, ale většinou jen sledovala, jak jí tyto listy poletují kolem nohou, a přemýšlela, jak má proboha najít sílu na to, aby je všechny zametla.

Po její ztrátě se nic nezměnilo. Písně se psaly dál. Knihy se četly dál. Války neskončily. Dál u nákupních košíků v Tescu vídala hádající se páry, které pak nastoupily do auta zabouchly za sebou dveře. Život se dál obnovoval stále dokola, bez soucitu. Čas plynul dál ve svých obvyklých vzorcích, v podobě příchodů a odchodů, začátků a konců; rozumné postupy, které ukotvovaly věci na své místo, bez pomyšlení na hvízdání v lesích na krajích města. Začalo to jako hvizd, hrubé zahvízdání ze suchých rtů. V průběhu let se vybrousilo v ostrý vytrvalý tón.

A ten tón teď zazněl se zazvoněním zvonku u dveří. Helen si strčila ruce do kapes propínacího svetru a mezi prsty v nich rolovala volné nopky vlny. Měla ráda ten pocit, kdy si je zastrčila přímo pod nehet, což bylo, a zároveň tak úplně nebylo, bolestivé.

6

Helen

Pojďte dál. Jen pojďte dál. Omlouvám se za ten nepořádek. Je od vás milé říct, že tu není, ale opravdu je. Můžu vám udělat čaj nebo kávu? Čaj, výborně. Mléko a cukr? Samozřejmě, dnes si každý dává mléko a cukr. Moje babička pila černý čaj s plátkem citronu; to už se dneska moc nevidí. Koláč? Bohužel není domácí.

Takže vy jste spisovatel, to je fascinující. Nikdy jsem žádného spisovatele nepotkala. Je to jedna z těch věcí, o kterých všichni říkají, že by ji mohli dělat také, že ano, psát knihu. Napadlo to i mě, ale já nejsem žádná spisovatelka – vím, co bych chtěla napsat, ale je těžké to podat ostatním lidem, a v tom je podle mě ten rozdíl. Po Arthurově smrti všichni říkali, že by bylo dobré, kdybych své pocity dostala na papír, a vyhnala je tak z hlavy. Určitě tomu věříte; když jste sám o sobě kreativní, musíte mít i něco tvůrčího na práci, abyste se cítil víc sám sebou, že? Já jsem každopádně nikdy nic nenapsala. Pochybuji, že to, co bych napsala, by chtěl někdo cizí číst.

Dvacet let, můj bože, tomu je těžké uvěřit. Smím se zeptat, proč jste si vybral náš příběh? Jestli doufáte, že je můj manžel jako ti mačové ve vašich knihách a já vám budu vyprávět o různých dobrodružných výpravách a ztroskotaných lodích nebo něco podobného, tak to se pletete.

Samozřejmě je to fascinující, pokud věříte klepům. Já, která jsem u toho byla tak blízko, které se to osobně týká, o tom tak nepřemýšlím; ale to by vám nemělo být líto, ne, to by nemělo. Klidně budu o Arthurovi mluvit, zůstává tak se mnou. Kdybych se snažila předstírat, že se to nestalo, už dlouho bych na tom byla špatně. Musíte zkrátka přijmout, co vám život přinese.

Samozřejmě jsem to všechno už v průběhu let slyšela. Arthura unesli mimozemšťani. Zavraždili ho piráti. Vydírali ho pašeráci. Zabil ty ostatní nebo oni zabili jeho a potom jeden druhého – kvůli ženě, dluhu nebo truhle s pokladem, kterou vyplavilo moře. Strašili je duchové nebo unesla vláda. Vyhrožovali jim špióni nebo je spolkli mořští hadi. Zbláznili se, jeden z nich nebo všichni. Měli nějaký další život, o kterém nikdo jiný nevěděl, bohatství zakopané na jihoamerických plantážích, které najdete jen podle křížku na mapě. Odpluli do Timbuktu a tak se jim tam zalíbilo, že se už nevrátili… Když dva roky nato zmizel lord Lucan, našli se lidé, kteří říkali, že odjel za Arthurem a ostatními na opuštěný ostrov, pravděpodobně i s těmi chudáky, kteří se dostali do Bermudského trojúhelníku. To snad nemůžou myslet vážně. Jsem si jistá, že by vám to tak vyhovovalo víc, ale je to směšné. Teď nejsme ve vašem světě, ale v tom mém; tohle není nějaký thriller, tohle je můj život.

Bude vám pět minut stačit? Jako minuty na hodinách, když si koláč představíte jako hodiny, tak velké kousky krájím. Podejte mi tedy talíř; tak, tady to máte. Musím říct, že pečení mi nikdy moc nešlo. Má se za to, že to je ženská záliba, ale nevím proč. Arthurovi šly tyhle věci líp než mně. Věděl jste, že jako součást školení se naučili péct chleba? Když jste strážce majáku, naučíte se různé věci.

Vždycky si říkám, že Biskup je ten nejlepší název věže. Zní to velice hrdě a majestátně. Připomíná mi to tu šachovou figuru,[1] tichou a důstojnou. Arthurovi šachy šly; já jsem s ním právě proto nehrála, protože jsme oba rádi vyhrávali a já nebyla zvyklá na to, aby mě nechával vyhrát nebo já jeho. Jako strážce majáku ho musely bavit karty a hry vůbec, protože měl v práci tolik volného času. Zároveň to i sbližuje lidi, taková partie šachu nebo rummy. A ten čaj! Jestli hlídač majáku něco umí, je to pít čaj. Dávají si tak třicet šálků denně. Na spoustě majáků platilo jediné pravidlo: když jste v kuchyni, musíte uvařit čaj.

Lidé z majáků jsou obyčejní. Zjistíte to sám a doufám, že vás to nezklame. Lidé zvenku si myslí, že to je nějaké tajemné povolání, když vidí, jak žijeme odříznutí. Myslí si, že vzít si strážce majáku musí být kvůli té záhadnosti úchvatné, ale není. Kdybych měla shrnout, jaké to, je, řekla bych, že musíte být připravený na dlouhá období odloučení a krátká intenzivní období strávená spolu. Ta intenzivní období jsou, jako když se znovu setkají dva vzdálení přátelé, což může být vzrušující, ale je to i náročné. Osm týdnů šly věci podle vás a pak k vám domů najednou přijede muž a najednou je pán domu a vy hrajete druhé housle. Může to být velmi zneklidňující. Není to běžné manželství. To naše tedy rozhodně nebylo.

Jestli mi chybí moře? Ne, vůbec ne. Po tom, co se stalo, jsem se nemohla dočkat, až se od něj odstěhuju. Proto jsem taky přišla sem, do města. Na moři mi nikdy nezáleželo. Žili jsme v domcích pro obsluhu majáku a její rodinu a měli jsme moře všude kolem, nic jiného nebylo z okna vidět. Někdy jste měl pocit, že žijete v akváriu. Když přišla bouřka a blesky, bývalo to velkolepé, i západy slunce byly hezké, ale celkově vzato je moře šedá věc, velká a šedá, a moc se toho na něm neděje. I když – moře není šedé, ne úplně šedé – spíš dozelena, jako šalvěj nebo eau de Nil. Věděl jste, že eau de Nil znamená „voda Nilu“? Já si vždycky myslela, že to znamená „voda ničeho“. A přesně takový pocit mám svým způsobem z moře, a tak o něm pořád přemýšlím. Voda ničeho.

Dnes mi to nedává smysl o nic víc než v ten den, kdy Arthur zmizel. Ale je to snazší. Čas vám dá trochu odstup, můžete se ohlédnout zpátky na to, co se vám přihodilo, a nemít všechny ty pocity, jako jste měl tehdy; ty pocity se zklidnily a nemáte je v hlavě vždycky v popředí, jako tomu bylo na začátku. Je to zvláštní, protože některé dny se to, co našli na majáku, nezdá tak divné – a já si myslím, víte, musela se přihnat nějaká vlna, spláchla je a oni se utopili. V jiné dny mi to připadá tak bizarní, až mi to bere dech. Spousty detailů se nedokážu zbavit, jako třeba těch zamčených dveří a hodin, které se zastavily, užírám se tím, a když na to začnu myslet v noci, musím na sebe být přísná a vyhnat ty myšlenky z hlavy. Jinak bych se nikdy nevyspala. Vzpomenu si na výhled na moře z okna v našem domku a připadá mi tak obrovské, prázdné a netečné, že si musím pustit rádio, aby mi dělalo společnost.

Myslím, že se stalo to, co jsem vám právě řekla: jednoho dne se přihnalo moře a utopili se. Podle Occamovy břitvy. To je zákon, který říká, že to nejjednodušší řešení je obvykle správné. Pokud s ním nesouhlasíte, vydáváte se cestou různých duchů a konspiračních teorií a všech těch nesmyslů, o kterých jsem vám řekla, že jim lidi věří. Lidi uvěří čemukoli, a když mají na výběr, rozhodnou se radši pro lež místo pravdy, protože lež bývá mnohem zajímavější. Jak jsem řekla, moře není zajímavé, ne když se na něj díváte každý den. Ale bylo to moře, co je vzalo. Nepochybuju o tom.

První věc, kterou o věžovém majáku musíte vědět – byl jste někdy na věži? – je, že vystupuje přímo z moře. Není to jako nějaká stanice s majákem, kde jste na ostrově a kolem sebe máte kousek pevniny, kde se můžete projít, mít tam zeleninovou zahrádku, ovce nebo cokoli dalšího tam chcete dělat; a není to maják na pevnině, kde jste blízko své rodině, a když nemáte službu, můžete zajet do vesnice a vést normální život, dokud plníte své povinnosti, když na vás vyjde hlídka. Věž prostě trčí z moře, takže tam vlastně strážci můžou být jen v majáku samotném nebo venku na plošině. A tak se můžete jít proběhnout na plošinu, když se chcete trochu hýbat, ale brzy se vám z toho začne motat hlava.

Ach ano, samozřejmě, promiňte. Plošina je plocha pod vstupními dveřmi, obří prstenec obepínající věž. Je asi šest až devět metrů nad vodou, což zní jako hodně, ale když jste tam a přijde vlna a vezme vás s sebou, je s vámi konec. Slyšela jsem, že strážci z plošiny chytali ryby, sledovali ptáky nebo tam jen trávili čas četbou knih. Jsem si jistá, že Arthur taky, protože ten četl hodně; říkal, že když je na majáku, má čas se dozvědět o všem možném, a tak si s sebou bral knihy s různými tématy, romány a biografie a knihy o vesmíru. Začal se zajímat o geologii – víte, kameny a tak. Sbíral je a třídil. Říkal, že by se tak mohl dozvědět o různých obdobích vývoje Země.

Ať už tam děláte cokoli, plošina je jediné místo, kam můžete jít na vzduch. Nemůžete otevřít okna a vystrčit hlavu ven, protože zdi majáku jsou tlusté: věž byla postavena s dvojitými okny, vnitřním a vnějším, a jsou asi metr až metr dvacet od sebe, takže byste si musel sednout do toho malého prostoru mezi nimi, což by asi nebylo moc pohodlné. Můžete jít nahoru na ochoz, to je ten prstenec kolem světla. Tam nahoře ale není moc místa, navíc byste potřeboval pořádný rybářský prut, kdybyste odtamtud chtěl něco chytit.

Jeden z nich, a nechci hádat který, ale mohl to klidně být Arthur, protože on rád trávil čas dál od lidí, rád byl sám. Mohl tedy jít ven na plošinu, sednout si tam a číst si. Vítr mohl být slabý, o síle jednoho až dvou stupňů, ale potom se najednou zničehonic vzedmulo moře a strhlo ho s sebou. Moře to umí, jak určitě víte. Arthura takhle jednou chytilo na majáku Eddystone, tehdy, když se zrovna stal asistentem – to znamená asistentem hlavního strážce. Zrovna si venku věšel prádlo, když přišla obrovská vlna a podrazila mu nohy. Měl štěstí, že tam byl jeho kolega a chytil ho, protože jinak bych o něj přišla daleko dřív. Otřáslo to s ním, ale byl v pořádku. To se nedá říct o tom jeho prádle; nejsem si jistá, jestli ho ještě někdy viděl. Musel si půjčovat oblečení od ostatních, dokud ho nepřijeli vystřídat.

Ale takové věci Arthurem neotřásly. Strážci majáků nejsou žádní romantici; nebývají nervózní ani se ve věcech moc nevrtají. Smyslem té práce je zachovat klid a dělat to, co se dělat musí. Jinak by ho Trident nenajal. Arthur se moře nikdy nebál, ani když bylo nebezpečné. Řekl mi, že na věži můžou kapky z vln při bouři dosáhnout až ke kuchyňskému oknu – a to je čtyřiadvacet až šestadvacet metrů nad hladinou – a že kameny a balvany narážejí do základny majáku, až se celá věž chvěje a třese. Já bych asi měla strach. Arthur ale ne; cítil, že je moře na jeho straně.

Když přijel na pevninu, připadal mi někdy celý nesvůj. Jako ryba na suchu, přesně tak to bylo. Neuměl žít na pevnině, zatímco o životě na moři věděl všechno. Když jsem se s ním loučila při odjezdu na věž, viděla jsem, že je spokojený, že se vrací.

Nejsem si jistá, kolik knih o oceánu jste už vydal, ale psát román je jiné než popisovat skutečnost. Moře se obrátí proti vám, když nedáváte pozor: změní se jako lusknutím prstů a je mu úplně jedno, kdo jste. Arthur měl své způsoby, jak to předvídat, například podle toho, jak vypadaly mraky nebo jak zněl vítr na oknech. Poznal, jestli fouká šestka nebo sedmička, jen podle zvuku. Když moře dokázalo dostat muže jako Arthur, který byl v tomhle ten nejzkušenější člověk, jakého znám, dokazuje to, jak se moře nečekaně mění. Možná měl čas vykřiknout a ostatní přiběhli – plošina je kluzká, přijde panika a potom voda snadno spláchne všechny tři.

Ty zamčené dveře jsou podivné, to se musí nechat. Jediné, co mě napadá, je, že ty vstupní dveře jsou tlustý kus děloviny – musejí vydržet všechny ty nárazy – a bez problémů se za vámi zabouchnou. A že byly zamčené zevnitř? Ano, to je jeden z těch detailů, o kterých jsem už mluvila, že mě trápí, když o tom začnu moc přemýšlet. Na majáku jsou ale takové silné kovové tyče, které se táhnou přes dveře, aby je udržely na místě, a tak mě napadlo, že tyhle tyče mohly zapadnout, když se dveře zavřely. Jestli se zabouchly s dostatečnou silou…

Nevím. Jestli vám to připadá jako hloupost, zeptejte se sám sebe, s jakým jiným vysvětlením byste přišel, a pak uvidíte, kterému dáte přednost ve chvíli, kdy jste doma uprostřed noci sám. Zastavené hodiny, zamčené dveře, prostřený stůl, to podněcuje představivost, viďte? Já se na to ale dívám prakticky. Nejsem pověrčivá. Kdokoli měl ten den službu v kuchyni, byl pečlivý a prostřel stůl na další jídlo: na majáku se na jídlo klade velký důraz a strážci se drží rutiny jako klíště. A k tomu, že tam bylo prostřeno jen pro dva – možná se nestihl dostat k tomu, aby prostřel i pro třetího.

A dvoje hodiny, které se zastavily ve stejný čas? To je podivné, ale ne nemožné. Je to jeden z těch drbů, které se překroutí tím víc, kolikrát je lidé opakují: nějaký chytrák si to vymyslel a jednoho dne se z toho stane fakt, i když to tak není, prostě jen nějaký neužitečný člověk něco plácl.

Doufala jsem, že je Trident prohlásí za utonulé, aby jejich rodiny nemusely žít v nejistotě, ale nikdy to neudělal. Podle mě je to utonutí. Mám štěstí, že si umím vysvětlit, o co šlo, protože to potřebuju, i když to není oficiální stanovisko.

Jenny Walkerová, Billova manželka, by nic podobného neřekla. Je ráda, že neví, co se stalo. Kdyby to věděla, přišla by podle svého názoru o poslední šanci, že se Bill vrátí domů. Já vím, že se ti tři nevrátí. Lidé se ale s takovými věcmi vyrovnávají, jak jim to vyhovuje. Nemůžete někomu říct, jak má správně truchlit – je to velmi osobní a soukromá věc.

Je to ale škoda. To, co se stalo, nás mělo sblížit, nás ženy. Nás manželky. Místo toho je tomu přesně naopak. Neviděla jsem Jenny od desátého výročí té události a toho dne jsme spolu ani nemluvily. Nepřišly jsme jedna k druhé. Přála bych si, aby to bylo jinak, ale co se dá dělat. To ale neznamená, že bych se přestala snažit to změnit. Věřím, že lidé musí takové věci sdílet. Když dojde na to nejhorší, nemůžete to nést sám.

Proto mluvím s vámi, protože říkáte, že máte zájem zveřejnit pravdu – a já asi taky. Pravda je, že ženy jsou jedna pro druhou důležité. Důležitější než muži, a to asi nechcete slyšet, protože tahle kniha, stejně jako všechny vaše ostatní, je o mužích, viďte? Muži se zajímají o muže.

Očekávám, že jako autor románů budete dávat velký důraz na ten pověrčivý aspekt. Ale nezapomeňte, že já na takové věci nevěřím.

Na jaké věci? Ale no tak, jste spisovatel, přijdete na to. Za svůj život jsem si uvědomila, že existují dva druhy lidí. Jedni, kteří když slyší v tmavém domě na samotě zapraskání, zavřou okna, protože to musel být vítr. A pak jsou tu ti druzí, kteří když slyší v tmavém domě na samotě nějaké zapraskání, zapálí svíčku a jdou se podívat.

1 Biskup (angl. bishop) je taktéž název šachové figury střelce. (Pozn. překl.)

7

Myrtle Rise 16

West Hill

Bath

Jennifer Walkerová

Kestle Cottage

Mortehaven

Cornwall

2. června 1992

Drahá Jenny,

od mého posledního dopisu utekla spousta času. Ačkoli už nečekám žádnou odpověď, optimisticky doufám, že moje slova čteš.

Ráda bych si tvé ticho vyložila jako mír mezi námi, když už ne odpuštění.

Chtěla jsem ti dát vědět, že mluvím s panem Sharpem. Není to rozhodnutí, ke kterému bych došla lehce. Stejně jako ty jsem nikdy nesdělila žádné informace někomu cizímu. Trident House nám dal instrukce a my se jimi řídily.

Už jsem z těch tajemství ale unavená, Jenny. Dvacet let je dlouhá doba. Stárnu. Mnoho věcí musím hodit za hlavu, mnoho jsem toho nesla na ramenou mlčky, z mnoha důvodů, po mnoho let, a musím se o ně konečně podělit. Doufám, že to pochopíš.

Stejně jako vždy přeji tobě i tvé rodině jen to nejlepší.

Helen

8

Jenny

Po obědě začalo pršet. Jenny déšť nesnášela. Vadil jí ten nepořádek, když děti vešly dovnitř celé mokré, zvlášť Hannah se sportovním kočárkem, zvlášť poté co, Jenny uklízela. Pak to byla skutečně daleko větší námaha, než by stálo za to.

Tak kde je? Pět minut zpoždění. Hrozná nezdvořilost, napadlo ji, přijít pozdě za někým, kdo ani o žádnou schůzku nežádal. Souhlasila s tím jenom kvůli Helen, protože v žádném případě nedopustí, aby mu Helen Blacková vykládala, věci, které nejsou pravda – nebo i jsou – a aby ho nechala použít je všechny v té své knize, aby si je mohl přečíst celý svět. Zřejmě je slavný. Jenny jeho knihy nečetla. Štěstěna a osud dvakrát měsíčně jí úplně stačily.

Bezpochyby ten člověk očekává, že před ním rozvine červený koberec. Není asi důležité, že jde pozdě, protože když jste nóbl a bohatý, znamená to, že se můžete chovat, jak chcete. Určitě jí vdusá v mokrých botách do domu a všude jí našlape. Jenny připadalo trapné vyzývat návštěvy, aby se zuly: měly by vědět, že se to sluší, aniž by je o to někdo žádal.

Nenávidět déšť už teď bylo součástí jejího duševního nastavení. Celé ty roky přemítání, zda nebude odloženo Billovo střídání a zda Jenny svého manžela neuvidí ještě déle. Ve dnech před jeho příjezdem na pevninu se upínala na počasí, dělala si starosti, že kvůli změně počasí pro něj loď nevypluje, a čím víc počasí sledovala, tím víc se jí zdálo, že se mění, jí navzdory. Měli v plánu se odstěhovat do Španělska, až Bill odejde do důchodu, a z těch malých úspor, které našetřili, koupí domek někde na jihu, s bazénem a hliněnými květináči na terase, s růžovými květinami u dveří, a na prázdniny k nim budou jezdit děti. Jenny bylo lépe na slunci; při dešti to šlo s její náladou z kopce a déšť v Anglii trval celé měsíce a měsíce. Bylo to tak depresivní. Kdyby došlo na to Španělsko, bylo by jí dobře, hřálo by je slunce, při jeho západu by popíjeli brandy. Kdykoli teď poslední dobou pršelo, měla pocit, jako by se jí počasí vysmívalo, že k tomu nikdy nedojde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážci majáku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.