JOTA / 2020

..

© Jana a Daniel Urbanovi, 2019

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-668-1

..

Knihu věnujeme všem, kteří nám s cestami pomáhají. Našim dětem a rodičům. A také všem snílkům, kteří se rozhodnou splnit si své sny, ať už jsou jakékoliv.

..

Člověk se musí nejdříve probudit, aby si mohl plnit svoje sny.

Předmluva

Jana Urbanová a Daniel Urban. Víte, je spousta lidí, kteří cestují. Mezi nimi je hodně jedinců, kteří někam a před něčím utíkají. Dále je veliká skupina těch, kteří cestují kvůli tomu, že se chtějí na někoho vytahovat. Taky je mezi nimi hodně takových, kdo věří, že dokonce ještě i dnes – kdy je v každém okamžiku v pohybu v letadlech víc lidí, něž bylo při stěhování národů – někoho ohromí a třeba se stanou slavnými. A pak je pár jedinců, a možná ojedinělé páry, co cestují, protože chtějí vidět svět. Hledají, jak ho pochopit, hledají, kde v něm je jejich místo. Jasně, vytahujte se na Urbanovce, že je to málo na hraně, že nesjeli na tupé brusli na hlavě v tandemu Everest, že neklesli na nádech na dno Mariánského příkopu. Pohoršujte se nad tím, že popisují příhody, které jste možná někdy od někoho už slyšeli. Vymyslete si cokoli, abyste nemuseli číst příběh lidí, kteří našli, co mají rádi, co (a koho) milují, kteří pochopili, čím dát smysl svému životu. Kde najít radost i vášeň, i když jim už není patnáct. Protože když to číst začnete, možná mezi řádky najdete otázku, před kterou roky utíkáte : krucinál, proč takhle vlastně nežiju taky, když to, co dělám, mne už tak strašně dlouho štve ?! Když toto začnete číst, hrozí, že se seberete stejně jako oni, a možná nepojedete starou škodovkou přes půl světa, ale začnete dělat to, co jste vždycky chtěli. Někdo tomu říká bláhovost. Podle mne to je ale to jediné, co má v životě smysl.

Petr Horký

Než začnete číst

Vážený čtenáři, právě jste otevřel cestopisnou knihu, která pojednává o jedné velké cestě dokonalým expedičním automobilem. Začíná v České republice a dovede Vás až do dalekého Mongolska. Během dlouhé cesty posádku potká mnoho zajímavých příhod, které jsou popsány poutavě v této knize. Kniha je vhodná pro všechny věkové kategorie a ……………………….

Takhle začíná většina seriózních cestopisů, a i my jsme prvních pár řádků napsali velmi seriózně, aby nás koupil i člověk, který kupuje díla seriózních cestovatelů a spisovatelů. Vy ostatní, co nás už znáte, se nemusíte obávat, tato knížka je opět plná prachu, krve a smradlavých fuseklí. Stejně jako v naší předešlé knize, nebudete ochuzeni o příběhy, které jsou husté jako pudink od babičky. Celá kniha vznikla na základě deníku, který jsme psali každý z šedesáti tří dnů na cestě. Každý z těchto dní byl nabitý množstvím břicho trhajících zážitků a naší touhou přežít. Ještě než začneme s cestou do Mongolska, podíváme se na historii projektu Škoda 100 na cestách. Představíme ti jednotlivé členy týmu. A také se podíváme na přípravy na cestu. I ty, který jsi četl naší první knihu Dokola kilem ! čti dál, neb se dozvíš, co jsi ještě nevěděl !

S mojí Janičkou jsme se v průběhu roku 2012 rozhodli, že vyrazíme na nějakou dobrodružnou cestu mimo bezpečnou EU. A že pak o naší cestě budeme vyprávět na besedách a budeme lidem dodávat odvahu k cestování. To jsme ještě nevěděli do čeho jdeme. Cílem měl být Krym a měli jsme tam jet patnáct let starou Felicií. Nakonec z toho sešlo, protože než jsme stačili vyrazit, byl Krym anektován.

Poté jsme v roce 2014 koupili Škodu 100 a rozhodli se jí přetvořit v expediční speciál. Nejdřív jsme auto testovali v ČR a ujeli s ním dva tisíce kilometrů. Naší první expedicí byla v roce 2016 cesta do střední Asie, kterou jsme nazvali Dokola kilem ! Dalším cestovatelským počinem byla cesta nazvaná Operace Troll, která nás zavedla za severní polární kruh, kde jsme dobili nejsevernější automobilem dosažitelný cíp Evropy Nordkapp. Terénní schopnosti našeho auta prověřujeme v Zakarpatí, kde jsme ujeli tisíce kilometrů po cestách, které viděly asfaltéry naposledy za Brežněva. Během těchto cest jsme najezdili víc jak třicet šest tisíc kilometrů, které jsme projeli bez větších technických problémů. Navštívili jsme dvacet zemí Evropy a Asie. O našich cestách besedujeme a díky tomu jsme se seznámili se spoustou seriózních cestovatelů, kteří nás považují za blázny. Nechápou, že jezdíme dlouhé týdny tisíce kilometrů do vzdálených zemí, kde už nemáme moc času prohlížet si památky a zajímavá místa. Musíme totiž ty tisíce kilometrů jet zase domů. Pospíchat musíme, protože, světe div se, pracujeme, platíme hypotéku a složenky a prostě si nemůžeme dovolit být na cestě půl roku v kuse.

Z předešlého odstavce by se mohlo zdát, že jsme projeli kus světa bez větších potíží. Že jsme zkušení neohrožení cestovatelé, kteří si dokáží hravě poradit s každým problémem. Opak je však pravdou. Před každou cestou máme strach, že už se nikdy nevrátíme domů. Dopředu nás žene jen touha poznávat nepoznané. Poznávat sebe samé a co všechno vydržíme. A v neposlední řadě nás žene touha nevzdat to a dostat se zase domů. Nic na tom nemění fakt, že jsme na předchozích cestách ani jednou nepíchli kolo a technické problémy jsme měli jen nepatrné.

Všem pak na přednáškách tvrdíme, jak je tento způsob cestování snadný. A snažíme se zábavným způsobem nalákat další adepty cestování.

Pravda je však trochu jinde. Za naší dvouměsíční cestou do Mongolska se schovává víc jak rok příprav.

Musíte sehnat peníze, ne zrovna málo peněz. Nejde jen o cestu samotnou, na ní potřebujete jen víza, očkování, provozní hmoty a jídlo. Musí se dokonale připravit 50 let staré auto. Je docela obtížné shánět díly a jejich cena je většinou vyšší, než cena dílů na auto nové. Naše cesty sdílíme pomocí přednášek, soc. sítí a také článků v novinách. Na to potřebujete kvalitní fotky a ty neuděláte bez dobré fototechniky. Musíte mít i peníze na provoz vaší domácnosti, protože banka, energetici ani sociálka, vám dva měsíce prázdnin s placením složenek nedají. A my máme pochopitelně neplacené volno. Zdroj peněz je dvojí, jednak to, co ušetříme z vlastních zdrojů, a také to, co máme od partnerů. Samotné shánění partnerů je velmi zdlouhavé a náročné. Musíte je nadchnout pro věc a mít co nabídnout. V neposlední řadě nám pomáhají i naši fanoušci startéři. Peněz je potřeba hodně. Máme spočítáno, že za všechny cesty jsme mohli běžným způsobem cestování obletět svět, a ještě by nám zbylo na auto střední třídy.

Nutná byrokracie před cestou. Pasy, víza, povolení a další bumážky.

Dalším velmi důležitým krokem je plán cesty samotné. To má na starosti Janička, která dlouhé měsíce sedí u počítače a hledá informace o daných zemích. Následně plánuje cestu kudy a kam pojedeme. Čemu se vyhnout a co naopak vidět. Po prvotním naplánování musíme pořídit papírové ideálně vlhku odolné mapy. Mapy musí být v rozumném měřítku, aby na nich bylo co nejvíc informací. Ale také je potřeba mít možnost mapu rozbalit i v malém autě. Když máme mapy doma, musí se na nich vyznačit důležité body jako města a rozcestí. Janička také tvoří textový itinerář, kde jsou jednak zjištěné informace o zemích a také popis trasy. Možná se to někomu může zdát zbytečné, aly my jezdíme Barčou po staru. Tedy žádná navigace GPS. Máme pouze mapu a kompas na palubní desce za pár korun z obchodu s autodoplňky. Pro jistotu i vojenskou buzolu z NDR, kterou mám po dědovi. Navigaci zajišťuje Janička, ráno jí nakrmím, pak už jen zadám trasu a vyrazím. Ani nemusím psát, že občas bloudíme. Ale cestu domů jsme zatím vždy našli.

Když už konečně člověk překoná všechny nástrahy příprav víz, peněz atd. musí se ještě připravit technika. Auto, fotoaparáty, kamery, kuchyň, ložnice, zásoby a milion maličkostí, na které člověk nesmí zapomenout. Pak už můžete vyrazit na cestu. Ta je jen špičkou ledovce celé akce. Nemusím snad ani psát, že rozpočet cesty máme vždy na knap a přesto, že máme nějakou rezervu, nezbývá nám nic jiného než vždy vše opravit a dojet domů. Na náhradní dopravu a letenky domů už rozhodně nemáme. A pokud by Barča umřela, museli bychom v daleké zemi zažádat o povolení k pobytu a na cestu domů si vydělat, nebo jít pěšky. Jedinou šancí na naší rychlou záchranu by byl vojenský speciál, vypravený naší vládou.V knize bude občas použit i nějaký ten vulgarismus, bez něj by to nešlo. Protože když se vám uprostřed mongolské stepi urve kolo a vy to máte do nejbližšího města padesát kilometrů, nemůžete prostě říct : „A jéje, to je ale nadělení, upadlo nám kolo.“ Budeme se nicméně snažit být co nejslušnější. Konec konců, poruch jsme měli jen asi třicet. Někomu útlocitnému by se také mohlo zdát, že se někdy vyjadřujeme nehezky o místních obyvatelích. Ale to je jen zdání. Je to způsob humoru, který nás na nekonečně dlouhé cestě drží spolu se stakanem vodky v dobré náladě.

Během dlouhých cest jsme si s Janičkou vytvořili vlastní řeč. Respektive soubor výrazů, který používáme během cesty. Některé chvíli, některé celou cestu. Neznalý čtenář by byl beznadějně ztracen v překladu, proto zde hned na začátku předkládáme slovníček Urbanovic pojmů :

Mulda díra nebo hrb na cestě

Soumuldí útvar několika muld

Mohyla navršené kamení na krajnici, které upozorňuje na muldu

Soumohylí více mohyl, které upozorňují na více muld nebo soumuldí

Mašokolumb člověk vypadající, jako by měl zařvat : „ Alláhu Akbar“ a zatáhnout za šňůrku, ale většinou se k vám chová přátelsky a pomůže vám

Mašokolumbová manželka mašokolumba, která je obvykle zahalená do pestrobarevných šátků

Šína pneumatika

Šínomontáž pneuservis

Šínomontážník pracovník v pneuservisu

Byznys prodejna čehokoliv umístěná ve starém vyřazeném lodním kontejneru

Polis úplatku chtivý policajt

Maniak řidič předjíždějící nás přes plnou čáru, do kopce či do zatáčky

Butylka láhev, většinou vodky

100 gramů vodky deci vodky

Stakan vodky dvě deci vodky

Pomidorka, pomidor rajské jablíčko

Magor cyklista, jehož kolo je obtěžkáno brašnami, je většinou z Evropy a šplhá se do výšek nad 4 000 metrů nad mořem, kde je těžké i chodit, natož šlapat na kole

Automojka, autohoňka mycí box na auta s tlakovou pistolí, kde zuřivě pobíhá místní obsluha a myje auta a někdy i perské koberce

Tempomat škoda 100 když už mě na dlouhé cestě strašně bolí koleno pravé nohy, zapínám tempomat. Dávám si nohy křížem a na plyn šlapu levou nohou, má to nevýhodu, nemůžu pak brzdit

Roleta povrch stepi na kterém vítr vytvořil vlnky hluboké 10 až 30 cm široké 20 až 40 cm přes které se musí jet alespoň 80 km v hodině, aby auto skákalo přes vrcholky vln

Jurťák obyvatel jurty

Soujurtí kupina dvou a více jurt, které jsou lemovány spojenými stohlavými stády

Místňák obyvatel dané země

Jirka krabice od rumu, kterou nám dal při odjezdu náš hospodský Jirka. Byla plná jídla a my si jí dali hned za sedadla, aby byla během jízdy na dosah a celou cestu jsme jí pak používali jako spižírnu a familiárně jí nazývali Jirka

Jedno Brno naše měrná jednotka připomínající domov a cestu z Prahy do Brna znamenající cca 200 km. Např. do Ruska už to máme jen tři Brna = 600 km

Nad Sněžkou/pod Sněžkou výšková jednotka připomínající domov. Tedy naše aktuální výška v porovnání se Sněžkou 1 603 (zaokrouhleno na 1 600) metrů nad mořem. Například jsme 1 500 metrů nad Sněžkou – naše skutečná výška je 3 100 metrů nad mořem

Vafle kovové schodnice, které vozíme na zahrádce a používáme je pod kola, když zapadnou do bahna

Remont oprava čehokoliv, v našem případě nejčastěji mostu, silnice, auta a stanu

Šut šut jen tak trošku

Tak toto je základ překladového slovníku s nejčastěji používanými pojmy. Budeme rádi, když budou naše novotvary hojně využívány i při tvých cestách. Samozřejmě do volného prostoru neváhej vepsat slova, která v krizových cestovatelských situacích napadla tebe.

Pokud se divíš, kde během cest bereme čas na vymýšlení takových kravin, věz, že si je nevymýšlíme, prostě přijdou samy. A tak nějak samozřejmě je prostě s Janičkou začleníme do našeho slovníku. A za ním jsou skutečně léta dřiny a odříkání.

Máme výhodu – jsme manželé a jezdíme sami, takže nemusíme shánět nikoho do posádky. Někoho, s kým bychom se pak museli hádat, nervovat a otravovat. S Janičkou se hádáme a nervujeme už asi deset let a je nám celkem jedno, jestli je to doma na gauči nebo ve stanu v Mongolsku.

Dan

Tvoří tu nejkrásnější část naší výpravy. Takže je to takový náš reprezentant. Za úkol má hlavně přípravu trasy a také toho, co na cestě budeme navštěvovat, s kým se budeme či nebudeme bavit. Na co si dát pozor. Kolik to bude kilometrů. Před cestou dostala zadání. „Vyrazíme do Mongolska, cestou vezmeme Pamír. Máme v rozpočtu peníze jen na dva hotely a benzín na 25 000 km a nesmí to být delší než 2 měsíce.“Jana vždy dokáže perfektně naplánovat cestu, plán nicméně ještě nikdy nebyl dodržen, protože takhle dlouhá cesta se prostě nedá naplánovat. Dopředu nikdy nevíte, jaké budou silnice, pokud nějaké budou. Nevíte, jaké bude počasí ani kolikrát upadne kolo. Ale nějaké cíle se vytyčit musí, aby vše vyšlo alespoň rámcově časově.

Díky dobré znalosti němčiny a ruštiny funguje jako nákupčí potravin, náhradních dílů, komunikuje s obsluhami čerpacích stanic a s šínomontážníky, a také píše deník, bez kterého by nemohla vzniknout tahle knížka. Zážitků za dva měsíce zažijete hodně a pokud by se nezaznamenaly, dojde k jejich zapomnění. Takže pište si na cestách vždycky alespoň heslovitý deník !

V neposlední řadě dodává Janička výpravě klid, protože jsme přestali před rokem kouřit a já jsem od té doby ve vypjatých chvílích pěkná hysterka. A bez Janina klidu bych skončil nejspíš už v Brně.

Barča

Sice tvořím tu hysterickou, ale i důležitou součást týmu. Ještě před cestou sháním peníze na cestu a také komunikuji s partnery. Připravuji na cestu techniku, fotím a létám s dronem.

Celou cestu řídím, protože Baruška je můj miláček, a ten se prostě nepůjčuje. Janě to předám jen když zapadnu do bahna a musím tlačit auto z bahna ven. Jana totiž není na tlačení auta z bahna vůbec dobrá. Jen heká, funí, ale auto stále stojí !

Také se snažím domlouvat anglicky, a když se to nedá, použiju ruce a nohy. Při poslední cestě jsem se naučil i pár vět rusky a hbitě jsem je používal.

Mám za úkol opravovat auto během cesty. Někdy je to skoro nadlidský výkon, udržet ten křáp v chodu. Ale díky vynikající zručnosti se to vždy povede nějak rozchodit.

Diktuji Janičce články, které během cesty posíláme do novin. No, myslím si, že jsem se popsal dostatečně dobře, jsem prostě takový „balšoj Geroj“ (velký hrdina). Jasná samochvála ? No, asi to měl psát někdo jiný, ale já to nikomu nepůjčil .

Škoda 100 rok výroby 1969, tedy jedna z prvních stovek. Auto má čtyřválcový za zadní nápravou uložený motor, který pohání zadní kola výkonem asi 30 kilowatů. V celém autě není jediný posilovač a plošný spoj je jen v cyklovači na stěrače, který ale nefunguje. Jednalo se na svou dobu o chloubu socialistického strojírenství, a i v porovnání se západní konkurencí to byl velmi kvalitní vůz. Auto jsme koupili v roce 2014. Mělo najeto 54 000 kilometrů a jeho první majitel mu dal jméno Barča. Jeho syn, který nám jej prodal jenom proto, protože jsme mu řekli, co s vozem chystáme, měl radost, že se auto podívá do světa.

V úvodu knihy se v pár kapitolách dozvíte nějaké informace o předchozích testovacích cestách a také o přípravě. Na cestě samotné jsme byli šedesát tři dní. Každý den byl jiný a každý den má vlastní kapitolu. Někdy se toho stalo strašně moc, proto i kapitola bude dlouhá. Některé kapitoly jsou kratší, to v případě, že se nic zvláštního nestalo. Na závěr knížky si nezapomeňte přečíst statistické údaje a také poděkování všem, co nám pomohli !

Přípravy na cestu aneb Těžko na cvičišti, lehko na bojišti

V létě 2014 jsme přivezli Barču na valníku domů. Nejsem automechanik, ale rozhodnutí bylo takové, že auto celé rozebereme, díly opravíme nebo koupíme nové, a pak ho zase složíme. Bude to jednoduché, tedy na internetu to vypadá tak jednoduše, myslel jsem si. To jsem ještě nevěděl, do čeho jdeme. Rozebrat auto je docela snadné, ale sehnat na v tu dobu 44 let staré auto díly je věc věru obtížná. Má představa, že díly nakoupím za pár dní přes inzertní servery, byla mylná. Nakonec jsme díly sháněli víc jak rok a některé jsme si museli nechat i vyrobit. No, a složit rozebranou Barču zase dohromady, to je o dost těžší než jí rozebrat. Jana musela ušít nové čalounění, a pak jsme mohli začít skládat. Stojí za zmínku, že nemáme garáž, takže vše jsme dělali venku pod širým nebem. Naučili jsme se svářet, stříkat barvu a mnoho dalších užitečných věcí. Nakonec to trvalo skoro dva roky, ale my měli tři měsíce před startem naší první cesty připravený netradiční expediční speciál. A navíc jsme nabyli spoustu znalostí o konstrukci Barči a věřili jsme, že jí v případě potřeby dokážeme opravit.

Rozebraná Barča při první renovaci.

V roce 2016 jsme jeli otestovat auto do střední Asie. Nakonec jsme projeli 15 zemí a 16 500 kilometrů. Ověřili jsme si fakt, že jsme schopní fungovat v malém autě na dlouhé cestě. O této cestě jsme napsali knížku Dokola kilem ! a nebudeme se jí dále zabývat. Snad jen pár postřehů.

Po naší první velké cestě Barčou se nám definitivně změnil pohled na život. Díky tomu, že jsme poznali kulturu, životní prostředí, a také chudobu ve střední Asii. Uvědomili jsme si, že žijeme v krásné a poměrně bohaté zemi, která je plná kvalitních cest, škol a nemocnic. Je v ní, ač se nám to nezdá, minimum byrokracie. Je součástí bohatého kontinentu jménem Evropa, který se o své občany stará velmi dobře. A hlavně naše zem je v mírném pásmu a je zatím plná zeleně a vody. Takže si vlastně nemáme na co stěžovat. A přes to si stále stěžujeme. To si člověk neuvědomí, dokud nezačne cestovat a nenavštíví třeba poušť. Naše spotřeba vody na poušti byla dvacet pět litrů vody denně. Dvacet litrů my a pět litrů Barča. Jestli je něco, čím obyvatelé střední Asie opravdu trpí, tak je to právě nedostatek vody a velká vedra. Litr pitné vody je až třikrát dražší než litr benzínu. A my jsme utratili více za vodu než právě za benzín. Na rozdíl od benzínu, na který když nemám, tak si ho nekoupím a k životu ho nepotřebuju, bez vody žít nejde. U nás jí je zdánlivě dost a máme tendenci s ní plýtvat. I když, což je dobrá zpráva, v poslední době se snad náš přístup mění a začínáme pomalu vodou šetřit.

Můžeme namítat, že naše D1 je hrbolatá a věčně ucpaná. Brečíme nad tím, že naše silniční síť je nedokonalá. Ale cesty v poušti v Kazachstánu už dávno zmizely, roztrhané pod koly těžkých kamazů. A pokud po nich nejedete zrovna tankem nebo minimálně traktorem, nejede se Vám zrovna nejlépe a vzpomínáte na to, jak krásně se jede po oné nenáviděné D1. Sunete se tempem rychlejší chůze a vyhýbáte se dírám, ty největší musíte objíždět pouští. Navíc po takové cestě nejedete pár kilometrů jako z Prahy do Brna, ale jedete po ní několik dní třeba stovky i tisíce kilometrů dlouhý úsek. Když vidíte, jaké mají ve střední Asii školy a nemocnice, rázem nechápete vzdechy našich spoluobčanů, že s tím školstvím a zdravotnictvím by se mělo něco udělat. Když jsme chtěli doma stavět dům a zařizovali jsme si stavební povolení, mysleli jsme si, že u nás je šílená byrokracie. Na turkmenských hranicích jsem pochopil, že naši byrokrati jsou doslova žabaři. Na získání stavebního povolení v ČR totiž potřebujete zhruba o polovinu méně razítek než v Turkmenistánu k projetí hranic.

Potřebovali jsme, mimo jiné, prověřit i terénní vlastnosti auta, proto jsme se vydali na Ukrajinu do Zakarpatí. Byli jsme tam dvakrát a pojedeme tam znovu. Spojili jsme totiž příjemné s užitečným a pořádáme dobročinnou sbírku. Na Ukrajině zažijeme vždy hodně zážitků, tady jsou některé z nich.

Během našich přednášek jsme se seznámili s Radimem Kupcem, fotografem, který se zamiloval do západní Ukrajiny. Založil neziskovou organizaci Přes hranice, která pomáhá těm nejchudším. Mezi hlavní projekty patří podpora chudinského tábora Svaljava a také školy, kam chodí děti z tábora. A podporuje i polikliniku v Koločavě. Radimovi se povedly neuvěřitelné věci, v táboře postavil dům pro obyvatelku, která žila s dcerou v díře v zemi a byla zcela sociálně odloučená od ostatních. A to jen kvůli tomu, že jí umřel manžel, a tím se stala pro místní komunitu nepřijatelná, neb si mysleli, že je smůlou prokletá. Mají tam zvláštní zvyky, ale Radim tím, že sehnal pár desítek tisíc a postavil jí dům o jedné místnosti z pórobetonu, pomohl jí vrátit se do komunity. Rázem už pro ně nebyla smůlou prokletá, ale naopak políbená štěstím. Mimo jiné sehnal pro Svaljavu starou vyřazenou hasičskou cisternu a pro Koločavu několik sanitek a vůz pro doktora. Velmi nás zasáhly Radimovi fotky ze Zakarpatí, tedy z bývalého území Československé republiky, a rozhodli jsme se také pomoci. Na Facebooku a našich webovkách jsme uveřejnili výzvu s žádostí o pomoc. Vybírali jsme peníze, dětské ošacení, školní potřeby, hole a chodítka pro polikliniku. Zájem lidí velmi překonal naše očekávání, již po měsíci bylo jasné, že to nemáme šanci v Barče odvést. Oslovili jsme opět přes internet lidi, jestli by někdo nechtěl jet s námi. Podařilo se nám domluvit s Elli a Mírou. Vzali svoji dodávku a jeli s námi. Nakonec jsme měli co dělat, nacpat ty věci do Barči a dodávky. Bylo to snad šest set kilo oděvů, tři sta kilo propisek a sešitů, dvě dětská kola, třicet kusů holí a chodítek. Kola mohla být tři, ale ještě v ČR nám jedno ukradli, než jsme ho stačili naložit. Vybrali jsme i pár tisíc, ty jsme použili jako dar k nakoupení výpočetní techniky do školy. My s Janou jsme ještě nechali vyrobit sto malých polštářků s obrázkem Barči a také pár stovek samolepek pro děti.

Na Ukrajinu jsme jeli v červnu, naplánována byla týdenní humanitární mise. Vyjeli jsme od nás ze Strašína směr Slovensko a Ukrajina. Kousek před hranicí se Slovenskem bydlí Radimek, tam jsme měli první zastávku s noclehem. Večer, když jsme přijeli, čekal už na nás se svojí Michalkou, s večeří a pálenkou. A my jsme se poprvé naživo setkali. Radim nám dal instrukce : „Na osobu smíte legálně provést jen 40 kilo,“ pravil. „No to je pěkný, máme 150 kilo na osobu,“ odpověděl jsem. Radim se nedal : „Na hranicích hlavně neříkejte, že se jedná o humanitární pomoc. Řekněte jim, že vezete dárky pro dětský domov.“ Pokud by se celníci dověděli, že se jedná o humanitární pomoc, zabavili by vše. A my chtěli věci přivést a předat vše adresně. Večer jsme seděli u stolu dlouho do noci a povídali si o cestování. Já s Janou už jsme se těšili na hranice a pašování, posádka dodávky, ta už se tolik netěšila, takže jsme se snažili dodat jim odvahu.

Druhý den jsme brzo ráno nasedli do aut a vydali se směr Slovensko. Při překonávání hor směrem na Žilinu, kde jsem jel s Barčou v serpentinách šedesátkou, jsme málem cestu předčasně ukončili. Za naši kolonu se zavěsila dodávka s pražskou registrační značkou a snažila se nás předjet. Tomu šílenci vůbec nevadilo, že jedeme po klikaté cestě, že je tam dvojitá bílá čára a šedesátka. Nakonec se jal Míru předjíždět, v protisměru se pochopitelně vyřítilo auto a já i Míra jsme zajeli úplně ke svodidlům. Za nimi na nás zívala už jen propast. Pošuk v dodávce urazil Mírovi zrcátko a nás minul o pár centimetrů. Míra si to nenechal líbit, dodávku dojel, předjel a zastavil. Z řidiče to táhlo jako ze sudu a nám bylo jasné, proč takto riskoval. Nakonec jsme jim vynadali, Míra dostal nějaké drobné na nové zrcátko a my jeli dál.

Na Slovensku jsme se stavili na oběd, nandali jsme si královskou porci a měli platit 19 Eur. „Máte to zadarmo,“ křičí na nás prodavačka. Byli jsme ten den stí zákazníci. Inu dobrý skutek se nám začal oplácet. Když jsme seděli na jídle, ozvali se nám naši staří známí Slováci, kteří nás pozvali na oběd v Bulharsku, když jsme při minulé cestě čekali, až se otevřou hranice do Turecka. Že koukají na online sledování naší cesty, a že jsme kousek od Ružomberku, kde bydlí a ať zajedeme k benzínce na dálnici. Tak jsme tam zajeli a byli tam ! Dali jsme kafe a domluvili se, že až pojedeme domů, zajedeme do Ružomberku za nimi a pozveme je na revanš na večeři. Setkání to bylo příjemné, nečekané stejně tak, jako před rokem.

Navečer jsme dorazili k slovensko-ukrajinským hranicím. Náš doprovod měl už pěkně naděláno v kalhotách a poté, co náš kontakt na celnici, na kterého jsme dostali od Radima číslo, řekl Janě do telefonu „Já Radima neznáju,“ (Radima neznám) měli jsme naděláno i my. Ale kdo se bojí, nesmí do lesa. Slovenská celnice byla příjemná jako osina v zadku, ale náklad nekontrolovala a nechala nás projet. Přijeli jsme k Ukrajincům, jako obvykle Baruška vzbudila pozornost celníků. „Jedeme s dárky do dětského domova, máme hlavně oblečení, to auto za námi patří k nám,“ řekli jsme. Celník mávnul rukou, vyfotil si Barču a pustil nás. Na hranicích jsme strávili asi tři hodiny a měli jsme propašováno. Jeli jsme rychle do Svaljavy, kde jsme měli domluvený nocleh. Dostali jsme krásný velký prvorepublikový apartmán s mramorovým krbem. Po ubytování jsme šli do místní putyky slavit úspěšný pašuňk. Pivo a vodka tekly proudem, a asi jsme to trochu přehnali, Elli byla zelená ještě dva dny.

Ráno jsme měli sraz s velitelem hasičů Antonem. Bylo to celé tajemné, měli jsme čekat u benzínky u cesty v devět hodin. Anton dlouho nejel, tak jsme si u pumpaře vyměnili alespoň eura za hřivny. Okolo desáté Anton přijel, vítal nás objetím. „Vítejte, maladci !“ (vítejte frajeři) křičel. Jeli jsme nejdřív do Svaljavy do kavárny a pro sim kartu na internet. Předplacená sim karta stála dvě stě padesát korun a bylo na ní dvě stě volných minut, tři GB internetu a na facebook a twiter byl limit neomezený. Ani nás to nepřekvapilo, ve světě je to obvyklá cena, jen ti naši operátoři stále nic podobného nenabízejí.

Předání humanitární pomoci.

Po kávě jsme jeli do školy, kde už na nás čekala ředitelka a učitelky. Na Ukrajině jsou letní prázdniny dlouhé tři měsíce. Takže dámy musely do práce jen kvůli nám. Nabídly nám další kávu a napekly nějaké buchty. Předali jsme bedny a pytle s psacími potřebami a sešity, měly velkou radost. Škola a její interiér vypadal otřesně, přesně jako ve filmech pro pamětníky, ale dost zdevastovaně. V každé učebně velká kamna, staré omlácené lavice a tabule. Hned jsem si vzpomněl na školy u nás. Krásné třídy, elektronické tabule, pc učebny atd. Tato škola, do které chodí asi dvě stě padesát žáků, má sedm malých tříd a velkou zahradu, děti se v učebnách střídají. Ve škole jsme nechali i krásné dětské horské kolo s odpruženou vidlicí a přehazovačkou. Učitelky ho použijí jako první cenu pro nejlepšího žáka.Stovky kilogramů oblečení jsme rozdělili na dvě části, část jsme předali Antonovi na hasičskou zbrojnici. Hasiči zajistí postupné předání oblečení právě žákům a rodičům ve škole během školního roku. Druhou část oblečení a dárků pro děti jsme předali přímo v chudinském táboře ve Svaljavě. Něco podobného jsem nezažil, zhruba na jednom kilometru čtverečním žije v barabiznách a různých provizorních přístřešcích přibližně tři tisíce lidí. Když jsme přijeli, jeli jsme k Márii, ženě, která žila s dcerou v díře v zemi, než jí Radim postavil dům, a předali jí několik pytlů holčičího oblečení pro dceru. Dále jsme popojeli k dámě, která žije v barabizně na spadnutí a měla snad dvanáct dětí, také jí jsme předali nějaké pytle s ošacením a jedno jízdní kolo pro kluky. Dětem, co se kolem nás seběhly, jsme rozdali polštářky s Barčou a samolepky. Během naší návštěvy jsme zjistili, že většina dospělých v osadě je negramotných. A jediná šance, jak těmto lidem pomoci, je vzdělat jejich děti. Proto jsem velmi rád, že jsme i s tvojí pomocí mohli škole a dětem, které do ní chodí, pomoci. Až budeme pořádat sbírku příště, zaměříme se víc na školní potřeby.

Anton nás pozval na prohlídku hasičské zbrojnice a ukázal nám modernější kamaz, který byl momentálně nepojízdný a prý je dost poruchový. Dále dva staré křápy, Zily z padesátých let, které jedou maximálně padesát a mají spotřebu sto litrů benzinu na sto ujetých kilometrů. To je docela nepříznivá spotřeba, naše Bára by na to ujela tisíc pět set kilometrů ! Vzhledem k tomu, že hasiči ve Svaljavě jsou napůl dobrovolní a napůl placeni státem, je taková spotřeba pro ně ekonomicky vražedná. Celou státní dotaci dají na palivo, zbytek, včetně vytápění stanice, je v jejich režii. Přes zimu topí dřevem, které si sami nakácí a nařežou. Všimli si toho čeští dobrovolní hasiči a věnovali do Svaljavy u nás vyřazený hasičský Liaz. Anton nám ho představoval jako poklad, a přesto, že jsme neměli nic společného s předáním, děkoval nám a lidem v naší zemi za tento dar. Následně nám předal dvě butylky exportní, a na jejich poměry velmi drahé vodky a pozval nás na pozdní oběd. Během hodování do nás nalil pár panáků vodky „Musíme ještě řídit, dneska musíme být v Koločavě !“ protestovali jsme. Mávnul rukou a řekl „Kdyby vás zastavili policajti, zavolejte mi, vyřídím to.“

Po opatrné jízdě po dost rozbitých cestách jsme navečer dorazili do Koločavy. Přivítal nás majitel četnické stanice a jeho žena. Ubytovali jsme se a dostali jsme butylku samohonky se slovy : „Nebojte se, ještě nikdo po ní neoslepnul.“ Po večeři jsme popíjeli a seznámili jsme se s Klárkou a Honzíkem z Prahy. Dva fajn kamarádi, kteří spolu cestují. Povídali jsme si s nimi o cestování snad do dvou do noci. To jsme ještě netušili, co s nimi prožijeme následující dny, ale nebudeme předbíhat.Ráno nás probudil povyk na hlavní cestě, přijel trh. Přímo na silnici a v okolí se prodávaly nejrůznější věci. Stavební materiál, použitá okna, oblečení, boty, uzeniny a také živá hospodářská zvířata od drůbeže až po prase. To vše v areálu polorozbořených vojenských kasáren z dob, kdy ve vsi sídlila sovětská armáda. Pohled to byl kouzelný. Po prohlídce trhu a snídani jsme vyrazili k rezervaci prohlédnout si medvědy. Následoval jízdní test Barči. Po velmi prudké kamenité cestě jsme dojeli až k úpatí lanovky, která vedla na horu Gembu. Lanovka samotná byla zážitkem na celý život. Rozvrzaná, orezlá a zaolejovaná nás dovezla až na vrchol hory. Výhled byl úchvatný. Na vrcholu hory byla půjčovna gaziků, člověk s nimi mohl za pár korun brázdit terénní cesty.

Předání pomoci v poliklinice. Primář, hejtman, starosta, Eli a Míra, majitelka četnické stanice.

Po návratu do Koločavy na nás čekal starosta a hejtman a jeli jsme si s nimi prohlédnout polikliniku. To, co jsme viděli tam, nás už po několikáté silně zasáhlo. Omlácený dům s omlácenými ordinacemi, ve kterých to vypadalo jako v americkém hororovém filmu. Prkenné podlahy, kovové oprýskané postele se slaměnými matracemi. Ve své kanceláři nás přijal primář. Řekl nám, co jim chybí nejvíc : „Potřebovali bychom hlavně vybavenou sanitku, ale chybí tady prakticky všechno, pacienti si to musí platit sami.“ Předali jsme mu hole a chodítka, z nich měl velkou radost. Přislíbili jsme mu další pomoc v příštím roce. To jsme ještě netušili, že Pardubický kraj daruje po půl roce zánovní moderní sanitku. A ani Praha se nenechala zahanbit a nějaké sanitky sem díky Radimovi poslala. Za primářem stojí silný příběh, když byl malý, zemřeli mu oba rodiče. Postarali se o něj místní dělníci, aby nemusel do dětského domova. Složili se mezi sebou a poslali ho na lékařskou fakultu. On jim to nyní vrací a stará se o starší a chudé obyvatele Koločavy. Po předání pomoci nás pozvali hejtman se starostou na druhý den dopoledne na snídani.

Ráno po probuzení už na nás čekal starosta Koločavy a hejtman místního kraje a my posnídali. Během snídaně se do nás hejtman snažil nalít zase několik panáků vodky. „Nemůžu pít, budu řídit,“ protestoval jsem. „Neboj se, jsem tady hejtmanem, kdyby tě někdo na silnici otravoval, zavolej mi,“ opáčil nám hejtman. Měli jsme v plánu zajet po lesní cestě na kávu k potoku, po cestě, po které dle místních projede jen gazík. A potom jsme se chtěli vydrápat do hor k jezeru Syněvir. Cesta k potoku byla opravdu hodně náročná, ale Barča jela jako tank a my dojeli až tam, kam jsme chtěli. Dokonce jsme museli přebrodit i potok. Když jsme rozbili tábor, jeli kolem nás místňáci na koních a nechápali, jak jsme se tam s Barčou mohli dostat. To už jsme ale seděli na kamenech uprostřed potoka a vařili si kávu. Po dostatečné siestě jsme se vydali k jezeru Syněvir, po zaplacení vstupu nás pustili s Barčou do areálu parku se slovy : „Tam stejně nedojedete.“ Barča supěla do kopce po rozbitém asfaltu prodírajíc se mezi turisty, kteří uvěřili, že se nahoru vyjet nedá. Cestou nám zamávalo i pár krajanů. Posledních pár desítek metrů už to šlo jen na jedničku, ale Bára tam vyjela a zastavila se až vedle místního šenku. Místní se okamžitě seběhli a okukovali, co že to vlastně přijelo. „Přivezli jsme humanitární pomoc pro chudé děti ve Svaljavě a do polikliniky v Koločavě a teď si prohlížíme zdejší přírodní krásy.“ Děkovali nám a plácali nás po zádech. Bylo to milé. Po nějaké chvíli jsme se vydali na pochod kolem jezera. Jezero má zajímavou historii, dle pověsti se v něm utopili milenci, kteří měli od svých rodin lásku zakázanou. Na jejich památku byly na břehu jezera vztyčeny obrovské dřevěné sochy vytesané z velkých kmenů. Poté, co jsme obešli jezero, zastavili jsme se na místním trhu a nakoupili čaje a med. Pak už jsme se vydali na naši základnu – četnickou stanici.

U večeře jsme se dohodli s našimi spolucestovateli Eli a Mírou, že se na zbylé dny naše cesty rozdělí. Oni si domluvili saunu naruby – to je takový kotel, ve kterém vás pomalu uvaří. A pak se rozhodli, že pojedou do Užgorodu prohlédnout si město. My jsme se chtěli odhlásit a jet se toulat po kraji se spaním ve stanu. Na rozloučenou jsme zase dostali od paní majitelové četnické stanice butylku samohonky. A seděli jsme nad ní s našimi novými kamarády z Prahy do pozdních hodin.

Ráno jsme k našemu překvapení dostali spolu se snídaní další butylku samohonky. Sedli jsme si s Klárkou a Honzíkem a začali jsme snídat a popíjet. Bylo nám jasné, že ten den naplánovaný program asi nedáme. Během chvíle k nám přisedl starší místňák, který nám začal vyprávět svůj silný příběh : „Byl jsem naverbovaný do rudé armády do Afghanistánu.“ Hrůza se mu značila ve tváři. „Musel jsem v boji zastřelit čtrnáct Afghánců, nešlo to jinak, útočili na nás !“ Rozplakal se a o Rusech, kteří ho naverbovali, nemluvil vůbec slušně. Na celý lokál křičel s pláčem v hlase : „Ruská verbež !“ Také nám vyprávěl o tom, jak v dobách Sovětského svazu mizeli na Ukrajině záhadně lidi, které už nikdo nikdy neviděl. Co se s nimi stalo, dodnes nikdo neví. Okolo čtvrté odpoledne se stařík sebral a šel domů. Srdečně se s námi loučil a zval nás k sobě. Okolo páté hodiny přijel autobus s hejtmanem pardubického kraje s jeho družinou. Jednalo se o studenty a učitele. Byli ubytováni v četnické stanici. My jsme si uvědomili, že jsme se už z ubytování odhlásili, a že musíme jít tábořit někam ven. Začalo pršet a ochladilo se a nám se vůbec nechtělo. Měli jsme jeden nedostatek ve výstroji, Jana, když připravovala oblečení na cestu, omylem zapomněla zabalit svetry i bundy. Takže jsme měli jen trička a slabou větrovku. Nakonec se ale jeden pokoj našel a my mohli ještě zůstat. Po chvíli přijel starosta Koločavy a hejtman Zakarpatí a vodka začala opět téct proudem. To už na nás bylo moc, půjčili jsme si od hostinského a jeho ženy svetry a naskákali jsme do Barči, Klárka s Honzíkem do svého auta a vydali jsme se k místnímu minerálnímu prameni.

Voda je tam hořká a strašně smrdí, ale prý prodlužuje život. Jedinou nevýhodou je to, že pramen je na druhé straně asi sto metrů široké řeky Terebly, co teče podél silnice. A jediná možnost, jak se k ní dostat, je vysutý lanový most, který už má to nejlepší za sebou. Podlaha mostu na některých místech postrádá prkna, není tam zábradlí a jsou přetrhaná některá lana, která most drží. Jana se bojí výšek a most přešla jen díky tomu, že byla občerstvená vodkou. „Bojím, bojím !“ křičela. Ani mně se nešlo úplně nejlépe a při pohledu na rozbouřenou řeku se mi silně motala hlava. Nakonec to však dobře dopadlo a my jsme řeku překonali. Hned vedle pramene byl i zastřešený altán. Přes řeku jsme přepravili i cestovní gril a další propriety a udělali jsme si pěknou grill párty. Když jsme se vraceli, půjčil jsem holkám poprvé Barču, jely před námi a střídaly se, já řídil Honzíkovo auto, ten totiž už nevypadal nejčileji. V četnické stanici už bylo velmi veselo, my jsme ale byli utahaní a šli jsme spát. V noci okolo třetí hodiny nám někdo vlezl do pokoje. „Uáá už se těším do postele,“ pravil. Naštěstí si všimnul, že je v jiném pokoji. „Sakra, kam se to zase vlezl,“ rozesmál se a odešel.

Daniel, přátelé z Prahy a most.

Druhý den ráno jsme vyrazili na výlet k přehradě a lesní cestou do vesnice Německá Mokrá. Celý den jsme jezdili krajem těžkým terénem a hledali nějaké hezké místo na postavení stanu. Nakonec jsme ho postavili hned vedle medvědí rezervace. Potkali jsme se tam s dalšími Čechy, kteří přijeli ze severní Moravy. Rozdělali jsme oheň, povídali si, ale déšť nás vyhnal do stanů. Ráno u ohniště seděl pasáček krav „Vodku nemáš ? Davaj !“ pravil. Vypil během chvilky naší půllitrovou butylku. Snědl pár pomidorek a šel si po svých. Pak už jsme usoudili, že je Barča dost prověřená v terénu a my se můžeme vydat domů. Vzali jsme to ještě přes naše slovenské kamarády v Ružomberku.

Docela jsme se pobavili na hranici z Ukrajiny na Slovensko. Smí se provést jen dvě krabičky cigaret, což jsme ale nevěděli. Ukrajinský celník se ptal, kolik vezeme. „Dva kartony,“ odvětím. „Boha jeho, to vás Slováci nepustí,“ chytal se za hlavu. „Však my už se s bratry nějak domluvíme,“ opáčím. Při jízdě ke slovenské hranici beru kartony a cpu je k Janě pod sedadlo. Celník otvírá všechny dveře, a když je u spolujezdce, leká se a kroutí očima. „V poriadku, len si to nabudúce lepšie schovajte.“ Nechápu a koukám k Janě pod sedadlo a dostávám záchvat smíchu. Jak jsem cpal kartony zezadu pod sedadlo, trochu jsem to přehnal a kartony vyjely z pod sedadla ven a čouhaly vepředu Janě mezi nohama. Po roce jsme uspořádali další sbírku. Tentokrát jen školní a zdravotní potřeby a opět jsme jí dovezli do Zakarpatí. A rozhodli jsme se, že budeme sbírku vyhlašovat každý rok v lednu. Má to totiž cenu ! Během třetího ročníku jsme začali vybírat na naše Ukrajinčata i finanční pomoc ve spolupráci s Nadačním fondem Karla Janečka. Pomůžeš nám příště i Ty ?

Nezmrzneme ? Operace Troll

Po návratu jsme ještě potřebovali cestu někam, kde je chladno, protože půl cesty do Mongolska bude v teple, půl cesty v zimě. Měli jsme pár možností, kam jet. Vzhledem k tomu, že jsme nikdy nebyli na severu a splňovalo to naše představy o chladnějším podnebí a o krásné zelené přírodě, vyhrála cesta na Nordkapp, která byla pracovně nazvána Operace Troll.

Do Norska jsme jeli přes Německo, Dánsko, Švédsko a Finsko. Plán byl jasný – podívat se na hezká místa a nezmrznout. Startovali jsme v srpnu 2017. Místo startu bylo zvláštní, slovenská vesnice kousek od hranic s Maďarskem Trhová Hradská. Ozvali se nám představitelé obce a pozvali nás na setkání veteránů.

Cestou jsme se stavovali v Bratislavě, potřebovali jsme bankomat. Našli jsme velké obchodní centrum a zaparkovali v garáži pod ním. Jana zatím seděla v autě. „Jeďte s tím krámem někam,“ zařval na ni starší pán a bacil Barču holí přes kapotu. Při výjezdu se nám pod kola pletli cyklisti. „Co nám tady s tím smrdíte pod nos ?“ křičeli na nás. Koukali jsme s Janou na sebe a nechápali, co se děje. Vždy a všude nám lidé většinou mávají a smějí se na nás. V Bratislavě to mají asi trochu jiné. Ujíždíme z města co nejrychleji, bohužel je všechno ucpané. Ke všemu nám vlétla do Barči vosa a trefila se mi mezi kalhoty a sedadlo. „Pomóc, kousne mě,“ halekám a vyskakuji z auta. Vosu jsem naštěstí zasedl a místo mě před smrtí bodla do sedadla. Vyhazuji jí, to už na mě troubí nedočkavci v zácpě, kteří si myslí, že jim něco uteče. Po hodině jízdy konečně opouštíme Bratislavu a míříme k cíli.

Jana a Barča před slavnostním startem.

V Trhové Hradské bylo fajn, akorát všichni mluvili maďarsky. Takže nám byl přidělen dokonce i tlumočník. Barča byla vystavena na náměstí na čestném místě. My s Janou jsme byli pozváni do místního hostince s tím, že útratu platí obecní úřad. „Ještě jedno a jdeme spát,“ hlesl jsem těsně po půlnoci, pletl jsem už sotva jazykem. No ostudu jsme našemu národu, který je první na světě v pití piva, rozhodně neudělali ! Sice bude muset obecní úřad zažádat o dotace, ale to nám bylo jedno.

Druhý den jsme jeli asi šedesátikilometrovou spanilou jízdu po okolních vesnicích. Kolem cesty byly špalíry lidí a mávali nám. Po návratu do Trhové Hradské bylo Barče požehnáno knězem svěcenou vodou.

Od místostarosty jsme obdrželi čestné občanství a pamětní plaketu. Pak už bylo na čase vyrazit směrem k dalšímu dobrodružství. Odstartoval nás držitel slovenského rekordu v běhu maratonském a za fanfár od místní kapely jsme vyrazili směr Nordkapp.

Díky startu v Hradské jsme najeli na cestě do Norska prvních devět set kilometrů a byli jsme zase doma. Doplnili jsme zásoby a vydali se směr Berlín. Natankovali jsme plnou nádrž a všechny kanystry – celkem 113 litrů benzínu. Byli jsme zvědaví, kam až na to dojedeme. Do naší dvojité podlahy jsme zabalili několik butylek rumu a vodky a také několik kartonů cigaret. Do Norska se nesmí moc dovážet a my měli domluvené i nějaké návštěvy a nechtěli jsme přijet z prázdnou. Kamarádi, kteří jezdí do Norska rybařit, nás varovali, že prohlídky na hranicích jsou pečlivé. „Budeme pašovat, přeci tam nebudu kupovat cigára za tři sta krabičku !“ Jana měla trochu obavy, ale nakonec řekla : „No, když jsme propašovali šest set kilo oblečení na Ukrajinu, tak pár kartonů asi provezeme.“

Strašně jsem se do Berlína těšil, protože jsem tam chtěl jet během první cesty rovnou z Moskvy. Ale znáte to, Jana si zaklepala na čelo a my jeli rovnou domů. A nic nezmohly moje protesty : „Už nikdy s tebou nikam nepojedu !“ Jana se na mě tak hezky podívala : „Ale jdi, co by jsi si beze mě počal ?“ No, zase měla pravdu. Jak jen ona to dělá ? Během jednoho dne jsme projeli celé Německo včetně Berlína. Němci se na nás cestou smáli a z aut nám mávali. Na odpočívadle vzpomínali na škodovky : „Jé, tu měl soused, já měl jen Trabanta !“ Je až překvapivé, jak podobné byly do roku osmdesát devět životy východních Němců a naše. A je velmi milé, že si ti starší pamatují náš společný osud ve východním bloku a berou nás za vlastní.

Po průjezdu Berlínem se vydáváme směrem na Kiel. Je tam jediná dochovaná ponorka typu U VII. Už se nemůžeme dočkat. Máme rádi prohlídky lodí a vůbec všech dopravních prostředků, ať už jsou civilní, nebo vojenské.

Poblíž města Laboe, ve kterém je ponorka a památník všem padlým ponorkovým námořníkům, hledáme nocleh a něco k snědku. Našli jsme obchod a koupili maso na gril. Pak jsme zajeli do kempu, na který odkazovala cedule u cesty. Kemp byl přímo na břehu Baltského moře. Když majitel kempu viděl, čím jsme tam přijeli, a kam máme namířeno, říkal : „Udělám si foto vašeho expedičního speciálu a za odměnu tu můžete spát zadarmo a tady máte žetony na sprchu.“ Udělalo nám to s Janou velkou radost, tak dostal samolepku. Ta na oplátku evidentně potěšila jeho : „Přijďte večer do naší hospůdky na pivo, zvu vás.“ Postavili jsme stan a ugrilovali si maso. Do sprchy jsme nešli, usoudili jsme, že jsme první den na cestě a nemá cenu se rozmazlovat teplou tekoucí vodou. Šli jsme na pivo, hospůdka to byla krásná, zařízená po námořnicku. Dali jsme na jednu z polic náš polštářek s obrázkem Barči a sedli si ven s místňákama k ohni. Oheň víc kouřil než hořel, tak jsem vytáhl nůž, naštípal pár třísek a oheň pořádně rozdělal. „Bravo !“ křičel hospodský a za potlesku ostatních hostů přinesl další pivo. Bylo nám tam se skopčákama fajn a spát jsme šli zase docela pozdě. Ráno jsme vyrazili do Laboe na ponorku U-boat 995. Ponorka má zajímavou historii, byla spuštěna na vodu v roce 1943 v Hamburku. Pak se na ní až do roku 1944 cvičila posádka v Kielu. Pak byla převelena do norského Trondheimu. Tam byla po pár plavbách napadena spojeneckým letadlem a bylo zraněno několik námořníků.

Jana v útrobách ponorky U-995.

Dostala nového mladého kapitána. Ten s ní hlídkoval kolem poloostrova Kola a podařilo se mu potopit pět sovětských a jednu americkou loď. Osmého května dostaly všechny osádky ponorek rozkaz svoje ponorky potopit a vzdát se i s posádkou. Tento osud se U-995 vyhnul, protože byla zrovna v loděnici na opravě. Její posádku zajali Norové na souši a po roce propustili domů. Ponorka byla předána Britům. V roce 1948 pak byla předána jako součást válečných reparací norskému královskému námořnictvu. To jí po nutných opravách v roce 1951 zařadilo do služby, kde byla až do roku 1962 a účastnila se dokonce manévrů NATO. O tři roky později ji odkoupilo za jednu marku německé námořnictvo. U-boat 995 byla uvedena do původního stavu z roku 45 a od roku 1972 je vystavena na podstavci na pláži. Mezi jejími prvními návštěvníky byl prý i velitel ponorkového loďstva Karl Dönitz. Po zaplacení vstupného jsme si mohli ponorku prohlédnout i zevnitř. Je v ní strašně málo místa – nic pro klaustrofobiky. „Sakra, nemůžu se hnout,“ čílím se hned po té, co jsem se zasekl v přídi mezi torpédomety. Jana má záchvat smíchu : „Zhubni, ty hrochu !“ Ale nakonec mě chytá za ruku, a ještě s pomocí několika Němců mě naštěstí vyprostí. Venku jsme si ještě koupili magnetku s ponorkou a já pořídil vlajku Kriegsmarine (německé námořnictvo od roku 1935 do 1945).

Po prohlídce jsme sedli do auta a pokračovali směr Dánsko. Rozhodli jsme se využít k cestě do Švédska obří Öresundský most, který spojuje dánskou Kodaň se švédským Malmö. Celý přejezd je dlouhý šestnáct kilometrů. Na dánské straně je umělý poloostrov s ústím do čtyřkilometrového tunelu, postaveného deset metrů pod vodní hladinou, který končí na umělém ostrově. Tam začíná skoro osm kilometrů dlouhý dvoupatrový most. Ve spodním patře jezdí vlaky. Most je vysoký padesát sedm metrů a mezi pylony je víc jak dvě stě metrů široký, aby mohly proplout lodě. Na mostě se platí mýtné padesát čtyři eur, což je jen o euro méně, než za trajekt. Stavba je to doslova kolosální a trvalo ji postavit pouhých pět let ! To mě překvapilo, když to srovnám s rychlostí stavby dálnic u nás. A to stavíme na souši.

Po přejetí mostu jsme dojeli přímo na celnici. Na dánské straně nikdo nebyl. Zato Švédi kontrolovali. Naše celnice byla muslimského původu a měla na hlavě pod čepicí šátek. Už když jsme u ní se skřípotem brzd zastavovali, trochu se polekala. „Pasy, prosím.“ Po kontrole se otázala : „Je auto bezpečné ? Kolik máte airbagů ?“ Musel jsem tlumit smích a odpovídal jsem : „Máme brzdy a brzdí a místo airbagu máme ocelový nárazník.“ Celnice se usmála, vrátila nám pasy a popřála šťastnou cestu.

Vasa

Ve Švédsku se smí tábořit kdekoliv venku, ale podél páteřní cesty se místo na spaní hledalo blbě. Tak jsme zajeli do kempu u silnice a tam postavili stan. Okamžitě se ochladilo a začalo hustě pršet. Využili jsme tentokrát horkou sprchu a uvařili si jídlo ve společné kuchyni. Pak jsme ještě chvilku seděli v přístřešku u kuchyně a doplňovali deník. Švédsko nás celkem překvapilo, je to země autonomádů. U každé chalupy stojí obytný vůz, nebo alespoň karavan. Silnice jsou plné místňáků, kteří jezdí s obytňáky po své zemi. Další, co zde milují, jsou sportovní vozy a USA. Jezdí zde velké množství sporťáků všech možných značek. Každou chvíli nás předjíždělo Porsche, Ferrari či Lambo. V úsecích, kde byla osmdesátka všichni disciplinovaně přibrzdili, jen my ne. Takže Barča běžně předjížděla všechny tyto supersporty. A záliba v USA se projevuje tak, že dost často na pozemcích vlají americké vlajky a na zahradách pod nimi stojí Harleje a americká starší auta s motory V8. Tolik Mustangů, Challangerů a Camar jsme ještě neviděli. Na asfaltu jsou na mnoha místech ogumavané pneumatiky, to od toho, jak místňáci testují svoje silné americké vozy.

Ráno nás přivítalo celkem hezké počasí a my vyrazili směr Stockholm. Tam jsme se chtěli podívat na další loď Vasu. Museli jsme poprvé po 1 600 km tankovat. Přijeli jsme k benzínce, strkám pistoli do auta a nic neteče. „Sakra, co to je ? To je jako v Rusku, platí se asi dopředu,“ říkám si. Jdu za obsluhou a chci zaplatit benzín hotově. Kouká na mě, neumí anglicky a říká jen : „Raz, dva, tři.“ No, to je pěkný. Po chvilce k vedlejšímu stojanu přijíždí místní mladík a vysvětluje mi, že stojíme u stojanu, u kterého je možné platit jen kartou. Vloží se do automatu, zadá se PIN a benzín teče. Tvářím se dost nešťastně a vysvětluji : „No, to je sice hezký, ale já mám hotovost a potřebuju ji utratit.“ „Pak musíš ke stojanům raz, dva, nebo tři,“ směje se. Aha, tak proto čerpadlář místo odpovědi počítal … Popojíždím, tankuji a platím hotově. Ve Švédsku už jsme jinou benzínku, kde by brali hotovost, nenašli. Takže bacha, karty s sebou !

Do města jsme dojeli další den po dalším noclehu v kempu u cesty. Po příjezdu jsme sice zabloudili, ale nakonec se nám muzeum podařilo najít. Vasa je válečná loď postavená v roce 1628. Soudruzi však udělali chybu, loď byla několik palub vysoká a bylo na ní mnoho děl. Díky tomu měla vysoko těžiště. Při první plavbě vypálila slavnostní salvu. Pak přišel poryv větru a ona se nebezpečně naklonila. Při druhém poryvu už byl náklon natolik velký, že začala nabírat vodu otevřenými střílnami a šla ke dnu. S ní se utopilo i třicet námořníků. Vasa klesla do chladných vod do bahnitého dna, v roce 1959 byla objevena a následně v roce 1961 vyzvednuta. Spolu s lodí bylo vyzvednuto tisíce předmětů tehdejší doby a také 12 koster námořníků. Loď se podařilo zakonzervovat, vodu ve dřevě nahradila pryskyřice a kolem bylo postaveno muzeum. Moc se nám líbilo, že prostor pod lodí byl vyplněn dvanácti prosklenými rakvemi, kde byly spolu se svojí lodí pohřbeny ostatky nalezených námořníků.

Když jsme se vrátili k autu na placené parkoviště, měli jsme za stěračem pokutu. Pokutový lístek byl tištěný na plastovou folii, aby vydržel déšť. To je dobrý nápad, papír by se rozpustil a člověk by ani nevěděl, že dostal pokutu 850 švédských korun, to je cca 2 400 CZK a nemohl by ji zaplatit. Ne, že bychom ji zaplatili, neb na lístku nebyly žádné platební údaje a byl celý ve švédštině. Jen jsme si přeložili, že to je za to, že zabíráme dvě parkovací místa. A skutečně, stáli jsme autem na dvou parkovacích místech a bílou čáru měli pod autem. A to se nedělá ! „Když jsem parkoval, byla to jediná díra mezi auty,“ utěšuju se. I ve foťáku jsem nakonec našel zdokumentováno, jak parkujeme. Na jedné straně obytný vůz se švédskou značkou, na druhé teréňák z Dánska a já mezi nimi. „No jasně, já jim dám pokutu !“ A ukládám si fotku jako důkaz, že chyba nebyla na naší straně. Dodnes se s pokutou nikdo neozval a já mám stále fotku schovanou.

Los v důchodovém věku.

Pokračovali jsme dál v cestě směr Finsko. „Smrdí tady benzín,“ říká Jana. Já nic necítím, ale raději zastavuju na odpočívadle. Odklápím kapotu motoru a koukám na karburátor a skutečně, teče to. Uvolnila se ocelová trubička, která je nalisovaná do karburátoru. Asi mají Švédi nějaký čistící benzín, který uvolnil letité usazeniny okolo trubky a uvolnil ji. Vše jsme vyřešili na místě epoxidem plněným hliníkem, kterým jsme trubku zalepili. Během této operace jsme se seznámili s Italem Silviem a jeho ženou. „Jak jste mohli dojet tak daleko s takovým autem ?“ lomí rukama nad hlavou. „Není to fiat, takže v pohodě,“ odvětím. Silvio koulí očima a směje se pusu od ucha k uchu.

Jedeme velkou pustinou, všude kolem nás hluboké lesy. Stromy už začínají být menší než u nás, to je známka blížícího se polárního kruhu a chladnějšího počasí. Však už druhý den máme dlouhé kalhoty a svetr. Cesta ubíhá, silnice je kvalitní a jedeme po rovině. To Barča zvládá v pohodě devadesáti kilometrovou rychlostí. Blíží se večer a my potřebujeme najít místo na stan. Všude kolem cesty jsou svodidla, nelze sjet. Místní nám říkali, že to je kvůli losům, aby nevběhli do silnice. Ale zároveň nám dali informaci, že potkat losa je vzácné. Když jsme ujeli další jedno Brno, svodidla skončila. „Paráda ! Hned až to půjde, sjedeme do lesa,“ radujeme se. Po pár kilometrech se objevuje lesní cesta a my na ní sjíždíme. Jedeme po ní pomalu několik kilometrů, když tu najednou Jana vykřikne : „Bacha ! Los jako kráva !“ A opravdu, asi patnáct metrů od nás je los, který je vysoký snad dva metry, s parožím, které má snad metr na výšku a metr a půl na šíř. Do toho nabourat, tak se Barča už asi nerozjede. Dupu na brzdy, ty skřípou jako obvykle. Los se leká a zdrhá. „Co teď ? Zabije nás !“ ječím hystericky, protože ten kolos po úleku běží přímo na nás. Naštěstí asi dva metry před námi si nás všimne, probodne nás pohledem a zahne do lesa. „Tady spát nebudu, jedem !“ křičím. Jedeme dál a po pár kilometrech nacházíme odpočívalo plné karavanů. Stavíme stan hned vedle zastřešeného sezení a chystáme si jídlo. Těšíme se do pelechu, už jsme unavení.

Ráno, hned po probuzení k nám přišel děda, který přijel snad čtyřicet let starým Volvem. Mluví na nás anglicko-německo-švédsky. Vyptává se nás na naši cestu. A pak z něj vypadne : „Nechcete vyměnit vaše auto za moje ?“ To odmítáme, Barušku nedáme.

Po snídani nás čeká přejezd do Finska. Dneska už budeme spát za polárním kruhem. Musíme také doplnit zásoby. „Dneska si ugrilujeme hamburger ze soba nebo losa !“ povídám. Jana přitakává : „Vrátíme jim ten úlek.“ Odpoledne přejíždíme finské hranice a navečer už jsme za polárním kruhem. Lesy už viditelně řídnou a stromy už jsou hodně malé. Zastavujeme se ve městě Yliranta a v místním obchodě kupujeme hamburgerové bulky, zeleninu, majolku a maso. Nemají losa ani soba, spokojíme se tedy s hovězím. Zajíždíme opět do lesa a stavíme stan. Všude je milion komárů, stříkáme na sebe repelenty. Jana připravuje salát, já griluju hamburgery. Byla to bašta ! Celé jsme to spláchli finským pivem a šli spát. „Slyšíš to ? To je medvěd !“ ječím hystericky, když slyším divné zvuky kolem stanu. „Ale jdi, to je asi los …“ No, tím to Jana vylepšila.

Celou noc se klepu zimou, i když jsem si oblékl podvlíkačky české armády vzor 2011. Není se co divit, ráno je stan pokrytý jinovatkou a teploměr v autě má ručku hodně nízko. „No, to je paráda, máme letní spacáky, a to je srpen,“ brblám. Ale na druhou stranu máme radost, že jsme přečkali s naší výbavou mrazivou noc.Ve Finsku občas mizí asfalt a místo něj jsou šotolinové cesty. Jsou tady hejna losů od mladých, až po staré šedivé kusy s parohy jak stodola. Vůbec se nebojí, štrádují si to po silnici a neuhnou, ani když člověk troubí. Jediné, co je vyleká, jsou naše fanfáry. Ve městě Palojoensuu se nám rozbila navigace. Jana prostě přehlédla odbočku do Norska ! „Je to nějaký divný, už sto kilometrů slibuješ odbočku a zatím jen jezera a kleč,“ hudruju a vjíždíme do dalšího města, které je na mapě za naší odbočkou „Do háje, přejeli jsme !“ hulákám na navigaci. „Tak si naviguj sám, když jsi tak chytrej !“ Ale to zas nechci, to bychom jsme nedojeli nikam. Otáčíme se čelem vzad a jedeme hledat odbočku. Když k ní dojedeme, je nám okamžitě jasné, proč jsme minuli. Místňáci opravují silnici zrovna v místě odbočky a cedulka s ukazatelem leží spadlá ve škarpě. Nedá mi to, vystupuju a vysvětluju rukama nohama silničářům, že jsme díky nim nezatočili. Smějí se a říkají : „Na co ceduli, asi máte pane rozbitou navigaci.“ Dostávám záchvat smíchu a přitakávám.

Nordkapp aneb Cíl i start dosažen !

Najednou před námi cedule Norge clo. Začíná dobrodrůžo s pašováním. Přijíždíme k hranici, tam je budka velikosti trafiky a na silnici semafor, máme červenou. Po chvíli padá zelená, jedeme, jsme v Norsku. „Teda, tolik povyku pro nic,“ směju se. Lepíme naši samolepku na hraniční ceduli a jedeme dál směr město Alta. Potkáváme stopaře z Polska, vzít ho nemůžeme, nemáme místo. „Škoda, jedu na Nordkapp jako vy,“ říkal. Cestou do Alta opět blbě zahýbáme a jedeme na druhou stranu, než je třeba. Naštěstí na to přicházíme po pěti kilometrech a vracíme se do správného směru. A opět potkáváme toho samého stopaře, kterého svezl nějaký místňák. Ve městě je úžasný výhled do fjordu a na jeho břehu je muzeum, ve kterém jsou kameny se známými malbami zvířat. Také je tam jeskyně plná maleb. Stáří se odhaduje na 6 200 let, a to už je pořádná doba.

Jedeme dál na Nordkapp, který je na ostrově. Projíždíme sedm kilometrů dlouhým tunelem, který je dvě stě metrů pod mořskou hladinou. Je to zvláštní zážitek. Nejdříve jedete víc jak tři kilometry 12% klesáním, pak kousek rovně a zase 12% stoupání nahoru. To vše ve vlhké tmavé díře, která je vysekaná přímo ve skále a všude kape voda. Připomíná to spíš důl než tunel.

Na ostrově je krásná cesta podél pobřeží. Na jedné straně jí lemují hory, na straně druhé moře a rybářské vesničky. A do třetice potkáváme toho stejného stopaře. Smějeme se, je totiž rychlejší než my, přestože stopuje. Vždy, když ho místňáci svezou, předjede nás, my ho pak dojedeme. Okolo deváté večer dojíždíme do kempu, který je deset kilometrů od cíle. Grilujeme maso a popíjíme pivo až do jedné v noci. Je totiž stále světlo a nám se nechce spát. Polární den má něco do sebe.

Ráno vstáváme už v šest a vyrážíme na Nordkapp. Dokázali jsme to, jsme v hlavním cíli cesty. Ten pro nás i paradoxně odstartuje další dobrodružství. Domů totiž pojedeme Norskem po jeho překrásném západním pobřeží, které je plné hor, fjordů, tunelů a mostů. Je krásné počasí, pořizujeme fotky a létáme s dronem. Koukáme se z útesu desítky metrů dolů na mořskou hladinu. Okolo osmé už hladina není vidět a okolo útesu se řinou mraky s mlhou. Němci, kteří přijeli na devátou, se chytají za hlavu a křičí „šajze“, neuvidí už totiž nic.

My už máme nafoceno a vydáváme se na cestu směr Tromso, podívat se na další loď z druhé války Tirpitz. Tak jsem to řekl Janě. Tirpitz byl těžce poškozen, ukotven a Britům se ho podařilo na sklonku války potopit do mělkého fjordu, v němž ležel několik let na boku. Loď byla v padesátých letech rozřezána a odvezena do šrotu. Na místě zbylo už jen dřevěné molo a pár trosek. „Kvůli tomu se sem táhneme ?“ zlobí se Jana. Ale stálo to za to. Viděli jsme památník více jak 1 500 námořníkům, kteří na Tirpitzu zahynuli, a to přesto, že se jen položil na bok. Britové k jeho potopení použili obří desetitunové bomby. Krátery po těch, které trefily pláž, mají průměr několik desítek metrů. Byl zrovna odliv a my viděli i části zrezlých dílů, co po lodi zbyly. Zajímavé bylo ale i samotné Tromso, jsou pod ním ve skalách vykopané tunely, kde se jezdí autem. „Ty vole, kruháč v tunelu, to jsem ještě neviděl,“ zaklel jsem, když jsme v tunelovém komplexu bloudili. A skutečně, tunely působící zase jako důlní šachty, jsou navzájem propojené několika kruhovými objezdy. Vzpomněl jsem si na pražský tunel Blanka a jeho problémy při otvírání, a také to, že je sice v provozu, ale bez kolaudace a musel jsem se hořce smát. Jsme občas u nás v české kotlině sto let za vopicema.

Během našeho putování se nám ozval Slovák Imrich a pozval nás do kempu na poloostrově Lofoty. Pracuje tam a Lofoty jsou dle jeho slov nejhezčí část Norska. A skutečně, i přesto, že je zima a stále prší je kolem nás krásná krajina, připomínající japonskou zahradu, všude krásné vodopády a tisíce odstínů zelené. Bylo tam krásně, Imrich od nás dostal butylku rumu a strávili jsme s ním hezký večer plný vyprávění o cestách.

Seděli jsme na kryté terase, když najednou přišla strašná bouřka a během chvilky se louka s naším stanem proměnila v jezero. „Tak to je výborný ! Vytopenej stan, to jsem zvědavej, kde budeme chrápat,“ propadal jsem jako obvykle panice. Po dešti voda rychle odtekla a my měli ve stanu sucho. To mě dost překvapilo, ale vsadili jsme na stan české výroby a očividně to byla dobrá volba. Ráno, když jsme odjížděli, byla louka silně podmáčená a všichni s auty hrabali a klouzali a nemohli vyjet. Ne tak naše Barča s motorem vzadu. Po nastartování jsme naprosto v pohodě vyjeli. „To je mašina, to je offroad,“ hejkal jsem a smál se škodolibě těm nebožákům zapadlým v bahně. Pokračovali jsme dál kolem pobřeží, během chvilky jsme vystoupali do větší výšky a projeli jsme mraky. To už se nám stalo před rokem v Turecku ve výšce 2 100 metrů nad mořem. Tady stačilo být v 500 metrech. „Sníh !“ křičím vzrušením, vystupujeme a začínáme se v srpnu koulovat. Je pěkná zima a začíná pršet. Déšť se nás drží následujících několik dní. Marně se mu snažíme ujet. Večer se nám ani nechce stavět v tom marastu stan. Zastavujeme na odpočívadle a vaříme si pod stříškou u záchodů večeři. Okolo půlnoci přijedou dvě auta. V jednom starší pán, ve druhém mladší holka. Staví si vedle nás stan, který se notnou dobu všelijak pohybuje. Ráno stávají stejně jako my, balí stan a jedou každý na jinou stranu. Smějeme se, právě jsme se stali svědky milenecké schůzky po norsku.

Rybka k večeři !

Ráno pokračujeme na Trondheim. Cestou stavíme v lese a hledáme houby, které si chceme připravit k večeři. Během chvíle nacházíme několik křemenáčů. Podél cesty se nám nyní vine krásná horská řeka, její peřeje hučí. Rozhodujeme se zastavit a podívat se na řeku trochu blíž. Nacházíme stezku v borůvčí a pomalu klesáme k rozbouřenému toku. Na břehu nás čeká překvapení. Vedle řeky leží starý zrezlý vrak velmi starého velkého auta. Při bližším ohledání zjišťujeme, že se jedná o Mercedes. Jeho boky jsou prostřílené. Hned nás napadá, že po cestě jel asi nějaký německý oficír, když na něj zaútočil norský odboj. Jeho vůz se potom zřítil ze srázu. Nikde se nám to nepodařilo ověřit, ale určitě to tak bylo. Po pár kilometrech překonáváme severní polární kruh a jsme opět v „teple“.Večer parkujeme na hezkém odpočívadle, které je plné motorkářů. Na místě zjišťujeme, že jsou z Moravy. A také je tam pár z Itálie, jsou to fajn lidi, potkali jsme je už jednou víc na severu. Vytahujeme rum a vaříme maso na houbách s rýží. Kluci moravští mají jen paštiky a instantní nudle, děláme jim docela chutě. Ale zveme je ke stolu, popíjíme rum a klábosíme o cestování. V Norsku je hodně cestovatelů a většinou si všichni vaří sami. Nikde není moc restaurací a když už ano, jídlo je nekřesťansky drahé, a to nejenom pro Čechy. My jsme měli gril a koření a vařili jsme z místních surovin, a vždy jsme všem dělali chutě. Občas se někdo přišel podívat a dostal ochutnat.

Ještě večer se nám ozvali z Norského ráje. Je to malý hotel pro rybáře, který vlastní Češi. Je na ostrově kousek od pobřeží, a kromě ubytování nabízí i rybářské čluny, filetárnu a velký sálový mrazák. Jestli prý se nechceme stavit dát si sprchu a vyzkoušet nachytat nějaké ryby. Na to jsme kývli a vyrazili přímo k nim. Stále pršelo, byli jsme promrzlí a teplá sprcha přijde vhod. Navíc jsme měli s sebou dva rybářské pruty. Jeden z nich, malý teleskopický, stál i s poštovným osm dolarů, a když jsem ho ukázal u nás na Strašíně rybářům, co jezdí do Norska na ryby, vysmáli se mi, že prý na to nic nechytím, že to je k ničemu, a že se to hned zlomí. A řekli mi, co přesně si mám koupit. Takže jsem koupil dle jejich rady prut za tři tisíce s velkým navijákem a pletenou šňůrou.

Když jsme přijeli okolo čtvrté odpoledne do Norského ráje, zaparkovali jsme Barču na břehu moře vedle hotelu mezi renovované čluny. Seznámili jsme se s osazenstvem a prohlédli si apartmány. Pak nás zavedli na terasu, která byla částí i nad mořem. Terasa byla vlastně dřevěná kůlna s prosklenými stěnami. Krásně nás chránila před zimou a větrem. Dostali jsme pivo a koukali na krásná panoramata, kde v dáli z moře vystupovaly útesy porostlé stromy. Já jsem zároveň připravoval pruty k rybaření a od našich nových kamarádů jsem vyzvídal, jak se nahazuje. Nikdy jsem totiž s prutem nerybařil. Měl jsem obavu, jak to dopadne.

Když přestalo pršet, vylezl jsem na molo s tím drahým super prutem, který mi byl doporučen. Při prvním nahození se mi šňůra odvinula z bubnu navijáku nějak rychle a všechno se mi zašmodrchalo. Jana se začala smát a já byl na prášky. Musel jsem se schovat na terasu, zamotanou šňůru odříznout a navázat nový háček. Opět začalo pršet, já jsem prut schoval s tím, že jej použiju až někdy příště. Po chvilce jsem nabral odvahu a nahodil ten proutek za osm dolarů. Po dvou minutách v něm cuklo a prut se začal strašně ohýbat. „Pomoc, sakra, co mám dělat ?“ křičel jsem. Začal jsem navíjet, ale naviják se protáčel. Naštěstí přiběhl jeden z domácích a dotáhl mi povolenou cívku. Pak začal můj boj s rybou, který trval pár minut. Ryba mi odmotala skoro všechen vlasec, točil jsem kličkou navijáku ze všech sil a přitahoval jsem jí k molu. „To je žralok !“ křičím, když se u mola vynořila snad metr dlouhá štíhlá ryba s velkou zubatou hubou. „Ty jsi taky žralok, to je treska polak,“ říká mi jeden z místních. Nakonec si klekne a vytáhne jí za žábry z vody. Beru jí do rukou, je těžká, ale unavená bojem a smířená s osudem. Stal se ze mě lovec ! Beru rybu do filetárny, kde jsme jí změřili. Měla devadesát centimetrů. Udělali jsme z ní dva velké filety po čtyři sta gramech a dali je do mrazáku. Všichni, co tam byli mě plácali po ramenou a říkali, že je to úlovek dne. Večer jsme si dali sprchu a dostali pokojík v apartmánu. Ještě jsme klábosili u čerstvě opečené makrely a u kapky něčeho ostřejšího. A cítili jsme se jako mořští vlci.

Barča nejede.

Ráno nastalo dlouhé loučení. Nás čekala cesta na Atlantic ocean road, což je turistická cesta, která v délce snad dvacet kilometrů spojuje několik desítek neobydlených ostrůvků a útesů na pobřeží Atlantiku. Ještě před tím jsme projeli dalším dlouhým tunelem vytesaným do skály, který opět vedl skoro dvě stě metrů pod mořem. Samotná ocean road je úžasná cesta, která vede po umělých náspech a je z obou stran bičována vlnami. Vede přes ní i slavný most, který je postaven do zatáčky. Je to zvláštní betonový oblouk. Nejdřív jedete do kopce a pak se na vrcholu oblouku zatáčí a přechází v klesání. Je to taková horská dráha. Po projetí cesty následovalo několik menších tunelů, a také už asi třetí trajekt přes fjord.

Následovala trolí stezka : cesta, která je vysekaná do skály a klikatí se jako had. Je celkem úzká a hned za krajnicí je sráz. Cesta je prý sedmá nejnebezpečnější na světě. Mě přišla celkem bezpečná, krajnici totiž tvořila betonová, případně kamenná zeď a bylo by dost nepravděpodobné spadnout dolů. Jana natáčela srázy a raději měla zavřené oči, protože se bojí výšek. „Mně je blbě, motá se mi hlava, nejezdi tak u kraje !“ vřeštila. To ještě netušila, co jí čeká v tádžických horách, ale nebudeme předbíhat. Zhruba v polovině stezky je obří, několik desítek metrů vysoký vodopád, který cesta překonává po krásném kamenném úzkém mostě. Po úspěšném a bezpečném zdolání trasy jsme vystoupali na vyhlídku nad vodopád a ještě se kochali krásným výhledem na cestu, která mizela kdesi v dáli v údolí. Večer jsme použili ještě jednou trajekt. Utábořili jsme se na krásné travnaté pláži v horách u jezera. Vytáhli jsme gril a ugrilovali dva filety z chycené ryby. Byla to boží mana. Tak dobrou jemnou voňavou rybu jsme ještě nejedli.

Ráno se nám vůbec nechtělo vstávat, po dlouhé době vysvitlo slunce a stan byl krásně vyhřátý. Nakonec jsme vyjeli až někdy okolo desáté hodiny po vydatné snídani. Dnes nás čekala delší plavba trajektem v Geirangerfjordu, který byl zapsán do UNESCO. Tato část cesty byla také zajímavá tím, že na ní byly dlouhé tunely, mosty, a také hodně trajektů. Celkem jsme ten den ujeli dvě stě padesát kilometrů, z nichž bylo okolo sto padesáti v tunelu nebo na lodi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velká cesta kilem za Čingischánem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.