Zápisky
odstřelovače

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Vasilij G. Zajcev

Zápisky odstřelovače – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Za Volhou pro nás země nebylo.“

Vasilij Zajcev

Úvodní slovo

Max Hardberger

K všeobecné známosti příběhu Vasilije Zajceva přispěl režisér Jean-Jacques Annaud svým filmem Nepřítel před branami. Skutečný Vasilij Zajcev však byl výrazně jinou a mnohem složitější postavou než ta, kterou na plátně ztvárnil Jude Law.

Vasilij Grigorjevič Zajcev, dříve zkušený lovec z uralské tajgy, byl na počátku války účetním a výplatním úředníkem v sovětském Tichomořském loďstvu. Do bojů u Stalingradu se spolu s dalšími námořníky a námořními pěšáky přihlásil dobrovolně. Jeho nadřízení pak v obleženém městě rychle rozpoznali talent střelce, který se v něm skrýval, a udělali z Vasilije odstřelovače.

Vasilij své dovednosti lovce rychle upravil pro potřeby stalingradské divočiny a taktické postupy, které mezi troskami továren a na svazích Mamajevské mohyly vyvinul, jsou dodnes předmětem studia na vojenských akademiích.

S tím, jak se zkazky o jeho činech šířily Sovětským svazem, se Vasilij rychle stal slavným. Byl raněn střepinou a poté, co opustil nemocnici, byl vyznamenán nejvyšším sovětským vyznamenáním, Zlatou hvězdou Hrdiny Sovětského svazu.

Ti, kdo měli možnost vidět film Nepřítel před branami, který je až zuřivě antikomunistickým dílem, mohou zastávat názor, že sám Vasilij byl výtvorem a pouhým nástrojem sovětské propagandistické mašinerie. Pravda je však zcela jiná. Zajcev byl členem Komunistického svazu mládeže (Komsomol) i komunistické strany a ve svých vzpomínkách opakovaně vyjadřuje nezlomnou věrnost sovětskému státu.

Je třeba poznamenat, že v jeho vzpomínkách se naopak nevyskytuje několik událostí, na kterých staví děj Nepřítele před branami. Především jedna z nejděsivějších scén filmu, kdy jednotky NKVD kulomety kosí sovětské vojáky, kteří se po katastrofálním pokusu o útok dali na ústup, nemá v Zajcevových pamětech žádnou oporu. U Stalingradu sice bojovaly trestné roty, Zajcev se však v bitvě ocitl jako dobrovolník, nikoliv jako odsouzenec. Jsme přesvědčeni, že Zajcev by se fiktivní verze svého příběhu zhrozil a byl by zhnusen tím, že je s ní jeho jméno vůbec spojováno.

Film také Vasilije nepřesně zobrazuje jako nevzdělaného venkovana. Ve skutečnosti měl Zajcev – díky sovětskému systému, který Annaud tak kritizuje – slušné základní vzdělání, po válce na ně navázal a nakonec se stal profesorem techniky na univerzitě v Kyjevě.

Přestože Vasilij Zajcev nebyl žádným spisovatelem, jeho vzpomínky srší energií i vtipem a představují jedno z klasických děl válečné literatury. Ve zničeném městě na březích Volhy, ve zlomovém okamžiku v dějinách své země dal Vasilij Zajcev svojí odvahou, inteligencí a vlastenectvím v té nejtemnější hodině naději statisícům spoluobčanů. A my bychom také chtěli, aby se na něj právě takto vzpomínalo.

Max Hardberger je autorem monografie Freighter Captain.

O autorovi

(předmluva Vasilije Čujkova k ruskému vydání z roku 1971)

Který veterán od Stalingradu by neznal jméno Vasilije Zajceva? Jeho slavné činy sloužily za příklad odvahy, schopností a dovedností všem našim vojákům – jak těm, kteří bojovali u Stalingradu, tak i těm z ostatních front. Jeho úspěchů si byl dozajista vědom i nepřítel. V průběhu německé ofenzivy na Volze zlikvidoval Vasilij Zajcev přes tři stovky nacistických důstojníků a vojáků. Byl to skvělý střelec a prozíravý taktik a není divu, že z něj měli nacisté strach. Major König, „supersnajpr“ a velitel nacistické odstřelovačské školy, přiletěl do Stalingradu až z Berlína se zvláštním úkolem zabít tohoto nepolapitelného ruského odstřelovače. Kulka ze Zajcevovy pušky si však starého nacistického vlka našla dřív.1)

1) Příběh o Zajcevově souboji s majorem Königem (zde v Zajcevových vzpomínkách navíc uváděném jako „Könings“, viz níže), který byl relativně nedávno přetaven i do výrazně „hollywoodizované“ filmové podoby (Enemy at the Gates, Nepřítel před branami, režie Jean-Jacques Annaud, 2001), náleží do dlouhé řady mýtů východní fronty, vykonstruovaných a neustále opakovaných sovětskou propagandou (zde například i maršálem Čujkovem a nakonec i samotným Zajcevem). Zajcev jistě podstoupil řadu „soubojů“ s protivníkovými odstřelovači, „velitel nacistické odstřelovačské školy major König“ však s velkou pravděpodobností nikdy neexistoval. Více viz např. Antony BEEVOR, Stalingrad: The Fateful Siege, 1942–1943, London 1998, s. 203–204 (česky BEEVOR, Osudné obléhání: Stalingrad 1942–1943, Praha 2003) – pozn. překl.

U Stalingradu jsem měl příležitost poznat řadu slavných odstřelovačů. K těm nejznámějším patřili Vasilij Zajcev, Anatolij Čechov a Viktor Medveděv. Na první pohled byste je nerozeznali od bezejmenného řadového vojáka. Na setkání s Vasilijem Zajcevem mne však zaujalo hned několik věcí – jeho skromnost, jeho klidná povaha a jeho vnímavý pohled. Stisk jeho ruky by pevný a dlaň vám sevřel jako do kleští. Při našem prvním setkání, právě když bylo obraně města nejhůř, mi řekl: „Nemáme kam ustupovat. Za Volhou pro nás není země.“ Tato věta se stala heslem dne a opakoval si ji každý voják 62. armády.

Díky svému organizačnímu talentu stanul Vasilij Grigorjevič v čele armádní odstřelovačské skupiny. Měl několik žáků a ze všech se stali prvotřídní odstřelovači. Zbraněmi v rukou „Zajíčat“ a „Medvíďat“ padali fašisté po stovkách a tisících (Zajcevovým žákům se na frontě přezdívalo „Zajíčata“, zatímco Medveděv operoval s tzv. „Medvíďaty“).

Od těch časů uběhlo více než čtvrt století a je více než příjemným překvapením, že i dnes, na stránkách této knihy, dává Vasilij Grigorjevič Zajcev čtenáři lekce z vojenských schopností a odhaluje tajemství odstřelovačského umění. Myslím, že i Zajcevovy úvahy napomohou morálním kvalitám naší mládeže a mým mladým přátelům – příslušníkům ozbrojených sil, studentům univerzit, svazákům v továrnách, v kolchozech i v armádě – mohu jen a pouze doporučit: seznamte se s odvahou a statečností Vasilije Grigorjeviče Zajceva.

maršál Sovětského svazu Vasilij Ivanovič Čujkov2)

2) Čujkov byl v září roku 1942 jmenován do čela 62. armády u Stalingradu. Jako velitel 8. gardové armády se později zúčastnil operací v Bělorusku a jeho jednotky vedly v dubnu roku 1945 útok na Berlín. Čujkov byl prvním spojeneckým důstojníkem, který se dozvěděl o smrti Adolfa Hitlera, a záhy poté měl tu čest přijmout z rukou generála Weidlinga kapitulaci německého hlavního města. Po skončení války byl čtyři roky (1949–1953) velitelem sovětských ozbrojených sil v Německu. Zemřel v roce 1982.

První kapitola

Dětství a mládí

Na své dětství si pamatuje každý. Někteří na ta léta vzpomínají s hořkostí, někteří s nostalgií či pýchou – ach, jaké dětství jsem to měl! Nikdy jsem však neslyšel, že by někdo definoval, kdy vlastně začíná mládí a kdy vlastně končí. Co se mne týče, tak odpověď neznám. Proč? Nejspíš proto, že do dětství člověk vstupuje, aniž by o tom věděl, a nijak si to nepamatuje; zatímco přechod mezi dětstvím a věkem mladistvým je nejasný a zatížený typicky dětskou neschopností reflektovat dění kolem sebe. Ne náhodou se často mluví o „přerostlých dětech“. A kdy přesně se jim tak vlastně ještě říká, to je také těžká otázka. Samozřejmě, někdy narazíte na „dítě“, kterému je přes dvacet, ale to je sotva podoba dětství, kterou by se dalo chlubit.

Co si pamatuji, tak konec mého dětství ohlásila slova dědečka Andreje, který mě jednou vzal s sebou na lov, dal mi do ruky luk a několik podomácku vyrobených šípů a prohlásil: „V klidu zamiř a dívej se kořisti do očí. Už nejsi malý chlapec.“

Děti si rády hrají na dospělé, ale tohle nebyla žádná hra. Lesy byly plné skutečných divokých zvířat, ostražitých a hbitých, ne nějakých vymyšlených. Řekněme, že jste se chtěli podívat třeba na kozu – jaké má rohy nebo oči a tak. Museli jste se proto zamaskovat tak, aby vás viděla jako křoví nebo hromadu slámy. Museli jste bez hnutí ležet, nedýchat a ani nemrknout. Nebo když jste se plížili k zaječí noře, museli jste to zkusit ze strany po větru a ani stéblo trávy nesmělo pod vaší váhou zaševelit. Splynout se zemí, přimknout se k ní jako list javoru, postupovat tiše. Zajíce jste museli zasáhnout přesně mířenou ranou z luku, připlížit se, co nejblíže to jde – když budete daleko, mohli byste minout.

Dědové milují své vnuky ještě více, než otcové milují své syny. Proč tomu tak je, může vysvětlit pouze děd. Ten můj, Andrej Alexejevič Zajcev, pocházel ze starého loveckého rodu. Mne si oblíbil ze všech nejvíc, podobně jako svého prvorozeného syna Grigorije, mého otce; otce jedné dcery a dvou synů. Já byl nejstarší, ale rostl jsem velmi pomalu, až se moje rodina domnívala, že navždy zůstanu nedochůdčetem, „malým pivem“. Ale děd mi moji výšku nikdy nepřipomínal a raději mi předával svoje rozsáhlé lovecké zkušenosti. Mé neúspěchy ho téměř doháněly k slzám, a když jsem viděl, jak moc mu na mně záleží, snažil jsem se mu odvděčit, jak to jen šlo – dělal jsem všechno, co mi řekl, a přesně tak, jak chtěl.

Naučil jsem se číst ve stopách zvířat, stejně jako bych četl v knize, sledoval jsem doupata vlků i medvědů a stavěl skrýše tak dobré, že mě ani děda nedokázal najít, dokud jsem se neozval. Můj dědeček byl z těchto mých úspěchů velmi šťastný a jednou, snad aby mi poděkoval za všechnu tu snahu, podstoupil velké riziko – když jsme stopovali vlka, nechal zvíře přijít tak blízko, že ho mohl zabít dřevěnou palicí. Bylo to, jako by mi říkal: „Chlapče, dívej se a uč se, s jakou odvahou a klidem se musíš postavit nebezpečnému protivníkovi.“ A když mi pak vlčí kůže ležela u nohou, řekl: „Vidíš, jak nám to pěkně vyšlo? Ušetřili jsme kulku a kožich je bez jediné poskvrny – tenhle bude prvotřídní.“

Nedlouho poté se mi podařilo chytit do lasa divokou kozu. Jak se rozběhla, když se jí lano zachytilo za rohy! Doslova mě vytrhla z úkrytu a vlekla mě mezi křovím, snažila se mi lano vyrvat z ruky, ale ne! Já se zachytil keře a držel se jako o život. Koza běhala zleva doprava, jednou keř oběhla, pak podruhé, a nakonec se zhroutila na kolena. Dědeček byl mým úspěchem více než potěšen. Byl jsem tak šťastný, že jsem se rozplakal, a on mi slzy slíbal z tváře.

Následujícího dne mi dědeček v přítomnosti mého otce, matky, babičky, sestry a bratra věnoval pušku – jednorannou brokovnici ráže 20. Byla to skutečná zbraň – vojenské náboje byly hezky seřazené v pásu, jednotné i brokové na střílení tetřevů. Stál jsem v pozoru a děda mi ji pověsil na rameno – byl jsem tak malý, že puška stála pažbou na zemi, ale už jsem nebyl dítě. Děti se přece skutečných zbraní jako tahle nesměly dotýkat.

Tenkrát mi bylo sotva dvanáct let, ale za ten jediný den jsem dokázal dospět. Ať mi říkají třeba malé pivo, já mám přes rameno opravdovou pušku! Psal se rok 1927, bylo to v domě mého dědečka na břehu řeky Saram, v Jelenovském selsovětu ležícím v Jihouralské oblasti. Stal jsem se dospělým, nebo spíše samostatným lovcem. Můj otec při vzpomínkách na boje pod Brusilovovým velením vždycky říkával: „Využij každou kulku, Vasiliji. Nauč se střílet a neminout. To ti pomůže, a nejen proti čtyřnohým tvorům.“

Spolu s brokovnicí mi můj děd předal i moudrost tajgy, lásku k přírodě a své tvrdě nabyté zkušenosti. Někdy jen tak sedával na pařezu, kouřil domácí tabák ze své oblíbené dýmky a upřeně zíral na zem. A trpělivě mi vysvětloval, co znamená být lovcem: „Řekněme, jdeš do lesa něco ulovit,“ řekl. „Musíš si sundat čepici, abys slyšel všechno kolem sebe – musíš poslouchat, co se v lese děje, naslouchat rozmluvám ptáků. Jestli uslyšíš klevetit straky, znamená to, že máš společnost. A někdy ne malou, takže se musíš připravit. Najít si dobrou pozici, být zticha a čekat – zvíře se blíží. Musíš ležet bez hnutí, nehnout brvou.“ Děda potáhl z dlouhé dýmky. „Když se pak vracíš z lovu,“ pokračoval, „počkej až po soumraku, aby tě s tvou kořistí nikdo neviděl. A nikdy se svými úspěchy nechlub, ať hezky mluví samy za sebe. Tak si budeš vždycky pamatovat, aby ses příště snažil ještě víc.“ Děd vždycky věděl, jak svá vnoučata o něčem přesvědčit.

Své úlovky jsme vždycky brali do lovecké chaty, říkali jsme jí izba. Bylo to velké stavení a mohli je využívat pouze muži. Dělilo se na dvě části oddělené stěnou ze silných kmenů. Na jedné straně se spalo, na druhé jsme skladovali maso. Tento sklad byl v zimě plný zmrzlé kořisti. Pod stropem tak visely stovky ptáků, mrazem pěkně zakonzervovaných. Děda, já a můj bratranec jsme spali na dřevěných lavicích pokrytých vlčími kůžemi, zatímco pod lavicemi byly na hromadách kůže z dalších zvířat. Navíc tu byla ještě jedna postel, na které si děda přes den vždycky zdříml. Když pak nastal nějaký svátek spojený s hostinou, v izbě se shromáždilo všechno příbuzenstvo a pravidlo o zákazu vstupu žen bylo dočasně zapomenuto.

Můj děd vyznával své vlastní svaté a bohy. Nevěřil ve svaté ruského pravoslaví ani v Boha, kterého uctívala babička, ale ani jí z domu nevyhazoval ikony. V našem domě tak vedle sebe existovala dvě náboženství. Víra mé babičky kázala „nezabiješ, nepokradeš, ctít a poslouchat budeš otce svého i matku svou, a milosrdný Bůh na nebesích všechno vidí“. Podle názoru bábi Duny jsme se zrodili k věčnému životu: „Když se duše oddělí od těla, tělo jde k trestu, zatímco duše letí jako holubice k Poslednímu soudu. Tam se každý z nás musí zpovídat z toho, jak jsme žili, a z hříchů, které jsme spáchali. Tvůj život na onom světě závisí na tvém chování tady na zemi. Jestli se budeš navěky škvařit v pekle, anebo si užívat v ráji, to záleží na tom, co vykonáš v pozemském životě.“ Samozřejmě, že já i můj bratranec Maxim jsme se vždycky snažili dělat všechno správně, aby mohly naše duše do nebe. Děda to však viděl jinak a říkával nám: „Nic nežije dvakrát – ani člověk, ani zvíře. Například dnes jste dostali kozu, a když jste ji stahovali z kůže, tak jste to pěkně zvorali a kůži dvěma pořádnými řezy poškodili.“ To se pak děda až rozzlobil a zapomněl, co nám vlastně původně povídal: „Jestli to uděláš ještě jednou, zpráskám tě tak, že budeš mít jizvy, ještě až budeš tak starej jako já!“

S Maximem jsme seděli v koutku a ani nedutali, protože jsme dědu znali. Potáhl z dýmky a vrátil se ke kritice babiččina pojetí víry: „Takže, tu kůži jste pověsili na mráz a všichni ptáci z lesa se zastavili, aby si zobli něco masa. Viděli jste tam ale nějakou duši?“ Zticha jsme seděli a mrkali jako dva křečci. Děda Andrej byl na pokraji dalšího výbuchu: „Ha, najednou mlčíte! Viděli jste snad někdy tuhle duši, o které všichni dokola mluví?“ Odpověděl jsem, že ne. „Tak,“ uzavřel debatu děda, „jestli jste ji neviděli, tak to znamená, že není. Je jen kůže, maso, vnitřnosti. Kůže visí venku, maso je v polívce a vnitřnosti dostali psi k večeři. Pamatujte kluci, duše, duch, to jsou všechno pohádky. Duchů se nemusíte bát. Správný lovec se nebojí. A jestli někdy ve vašich očích uvidím strach, tak vám dám na zadek!“

* * *

Bratranec Maxim nosil brýle, ale pořád na všechno mhouřil oči. Byl o pět let starší než já, ale když jsme se prali, nikdy jsem se nevzdal, a když jsem prohrával, začal jsem škrábat a kousat. Maxim to pak vzdal a dědovi se líbilo, že jsem se ubránil. Děda mě měl nejradši, ať se dělo cokoliv. Nikdo jiný z rodiny neměl dovoleno mě potrestat – to právo si děda vyhradil pro sebe. Ale zbil mě, kdykoliv jsem se vychloubal, lhal, někoho prásknul nebo jsem byl zbabělý.

Moje sestra Polina si často stěžovala, že páchneme jak zvěř. Měla pravdu. V zimě jsme trávili více času ve společnosti divokých zvířat než ve společnosti lidí. Naše ruce, tváře, šaty, pušky, pasti – všechno bylo potřeno jezevčím tukem. Dokonce i ocel byla po jeho aplikaci cítit jinak. Celí jsme zapáchali jako zvířata, a lesní zvěř nás proto nevnímala jako hrozbu.

Každé ráno začínalo na rozkaz mého dědy – vždycky to bylo nějakou radou, jak se v lese zaopatřit: „Když se vám do pasti chytí spousta zajíců a nemůžete je pobrat všechny najednou, pověste zbytek na strom.“ Jasně, tohle jsme já i Maxim věděli už dávno, ale přerušovat dědovy projevy bylo přísně zakázáno.

Dům jsme opouštěli za svítání, právě když se slunce vyhouplo nad obzor. Pod lyžemi nám hlasitě praskal čerstvý sníh, vzduch byl čistý a mrazivý. Potřebovali jsme se po ránu protáhnout, takže jsme postupovali pomalu – to naši psi, ti se mohli ze svých vodítek utrhnout a žadonili, abychom je pustili. Napřed jsme ale museli zkontrolovat pasti. A čas v tajze zvolna ubíhal.

Jednou ráno, když jsme začali prohlížet pasti, jsme zjistili, že do jedné z nich se chytil vlk a odtáhl ji pryč. Uvázali jsme psy, a zatímco Maxim šel zpět do domu pro pušku, já kontroloval zbylé pasti. Slunce pomalu stoupalo a na okrajích jeho rudého kotouče se mihotaly duhové prstence. Mráz neustával a psi brzy kňučeli, jak se jim ledový vzduch zařezával hluboko do tlapek. Maxim se konečně vrátil a vyrazili jsme hledat vlka s naší pastí. Vítr řádil jako šílený. Na Urale se v takovém počasí říká: „Trocha mrazu nikomu neuškodí, ale člověk v něm nesmí zůstat stát.“ Maxim měl často problémy s očima, které mu v ostrém větru silně slzely, a dohodli jsme se proto, že budu střílet první.

Sledovali jsme vlčí stopy a došli k závěru, že se vlk do pasti chytil pravou přední tlapou. Nebyl hloupý – věděl, že ho někdo bude stopovat, a o třech nohách se proto plazil místy, kde byla vrstva sněhu nejslabší. Kdykoliv se hák trčící z pasti někde zaryl do země, vrátil se, pokusil se stopu zahladit a poté vyrazil původním směrem. Vybíral si ty nejodlehlejší části lesa a zamrzlé bažiny a nenechával za sebou jediný chlup.

Zabrali jsme se s Maximem do stopování tak důkladně, že jsme si nevšimli, že se začíná stmívat. Byl jsem utahaný, bolela mne záda a měl jsem hlad. Maxim s pomocí sekerky tu a tam označkoval pár stromů, abychom se neztratili. Z marných snah toho dne jsem byl zklamaný a zahořklý, takže jsem na chvíli ztratil pozornost a sešel z cesty, když tu mí psi něco ucítili a napjali vodítka k prasknutí. Zklidnil jsem je a popadl pušku. Ani ne padesát kroků ode mne stál mezi křovím kamzík. Byl zády ke mně, což mi jen ztěžovalo míření, a proto jsem čekal, až se zvíře otočí a nabídne mi lepší cíl. Snad aby mě potrápil, se však kamzík rozhodl stát bez hnutí na místě a v klidu žvýkat nějakou trávu vykukující sněhovým příkrovem. Pečlivě jsem zamířil a stiskl spoušť. Kamzík vyskočil vysoko do vzduchu, uběhl pár kroků, zavrávoral a klesl na kolena. Vypustil jsem psy a vyrazil za nimi s nožem v ruce.

Když psi kamzíka dohnali, vrhli se na něj, ten však byl silné konstituce a chytrý a zahnal je na ústup svými rohy. Bojoval statečně, byl však raněný a nebylo pro něj úniku. Nechtělo se mi použít další kulku, ale neměl jsem jinou možnost. S nožem jsem neměl proti zmítajícímu se zvířeti šanci. Tak jsem jej střelil znovu – tentokrát jsem zasáhl hlavu a kamzík se zhroutil do sněhu.

Maxim slyšel ryk raněného kamzíka i štěkot psů a dohnal nás. Velikost úlovku na něj udělala dojem: „Teda,“ prohlásil rozradostněný bratranec, „toho neuneseme ani oba dohromady. Pověsíme ho na strom.“ Pak začal udílet pokyny. „Udělej místo, budeme tu dnes muset přespat. Posbírej dřevo na otop, co to jen půjde – oheň musí vydržet celou noc.“ Připravil jsem tábořiště, posbíral nějakou sušinu a pak strávil pěkných pár minut snahou vykřesat z křemene a ocílky jiskru. Třel jsem je o sebe, ale kvůli prokřehlým prstům jsem musel začínat pořád odznovu. Konečně se mi podařilo zažehnout plamen a ten teď hořel jasně rudými jazyky, tančícími nad hromadou polínek.

Maxim mezitím stáhl kamzíka z kůže a první, kdo mohl toho dne zahnat hlad, byli naši čtyřnozí přátelé – Maxim jim hodil ještě horké vnitřnosti. Pak jsme napíchli maso na vytěrák od pušky a opekli si je nad ohněm. Oba jsme byli neskutečně hladoví.

Po chutné večeři jsem už chtěl jenom jediné – jít spát. Vodítka psů jsem si přivázal k opasku, objal jsem pušku, čepici narazil přes oči a usnul jsem, jako bych byl doma v posteli. Maxim zatím přiložil, překulil se ke mně a za pár minut už hlasitě chrápal. Celý náš tábor upadl do poklidného spánku, tedy s výjimkou Damky, fenky sibiřského huskyho, která sice ležela stočená do klubíčka, ale jedno její ucho vztyčené v pozoru bedlivě naslouchalo a všechny nás hlídalo.

Z hlubokého spánku nás vytrhl až Damčin zuřivý štěkot. Během pár vteřin jsme byli já, Maxim i psi na nohou a připraveni na cokoliv. Podle množství dřeva v ohništi jsme se ani moc nevyspali. Maxim vytáhl z plamenů dýmající pahýl a mrštil jím do tmy, až se zajiskřilo. Bez reakce. Naši psi ztichli. Poodstoupil jsem od ohně, abych lépe viděl do tmy. Nějakých sto metrů odsud na mne náhle zamrkal pár drobných světélek.

„Vlci!“ zvolal jsem.

„Museli vyčenichat naši večeři,“ řekl Maxim a trochu mě popíchl: „Bojíš se?“ Ta otázka se mě dotkla. „Jasně že ne,“ odvětil jsem. Byl jsem na něj za to hodně naštvaný a vydal jsem se do míst, odkud na mne blikala ta světélka. Musel jsem jít pomalu, protože sníh tu byl po kolena. Najednou jako by mi nějaká neznámá síla instinktu nařídila: „Stůj! Střílej!“ Zvedl jsem hlaveň a vystřelil.

Výstřel rezonoval mezi korunami stromů ještě dlouho a vlci mezitím zmizeli. Strhl jsem si beranici, zadržel dech a nastražil uši, ale slyšel jsem jen hrobové ticho. Narazil jsem si proto čepici znovu na hlavu a vrátil se k ohništi. Maxim klidně ukrajoval z kamzíka maso a nabodával je na vytěrák. Oheň se proměnil ve velkou hromadu žhavých uhlíků. Bylo mi divné, že se Maxim ani nezeptal, jestli jsem něco trefil, ale neměl jsem důvod se ho vyptávat. Ostatně, byl to náhodný výstřel do tmy, musel jsem minout. Když jsem o tom tak přemýšlel, upadl jsem do příjemného spánku.

Ráno mě vzbudil Maxim šťouchanci do boku. „Dělej, lovče vysoké, čas na snídani.“ Jak jsem tam tak stál a sledoval Maxima při vaření, napadlo mě zajít se podívat směrem, kterým jsem v noci střílel. „Kam to ksakru jdeš?“ vyzvídal neklidně Maxim. „Chci se podívat, kolik tam včera bylo vlků,“ odpověděl jsem.

Ve sněhu byly vlčí stopy smísené s krví. Napřed jsem nevěřil svým očím, když jsem je ale sledoval, pochyby mě opustily – moje rána našla cíl. Maxim za mnou brzy přiběhl. „Co myslíš, dostal jsi ho? Pojď, podíváme se…“ Z mého pohledu to vypadalo, jako by krátkozraký Maxim stopu sledoval nikoliv očima, ale nosem. Pak se narovnal a podíval se na mne, jako by mě viděl poprvé v životě. „Dobrá práce, bratranče. Tenhle vlk daleko nedojde.“

Šli jsme dál po krvavé stopě, překonali mírnou vyvýšeninu a dole pod svahem spatřili vlka. Byl to starý kus, krvácel z hrudníku a bez hnutí ležel na zemi. Maxim raději vypustil psy a až pak jsme se ke zraněnému zvířeti přiblížili. Damka kolem něj kroužila a štěkala na něj, ale vlk nijak nereagoval. Maxim pak vzal klacek a přetáhl ho po čumáku – zvíře sebou škublo a pak se natáhlo jak široké, tak dlouhé.

Pořád nám zbývalo najít vlka, který odtáhl naši past. Vypustili jsme psy a netrvalo dlouho a les ožil zuřivým štěkotem. Napřed jsme mysleli, že se naši psi dali do boje s celou vlčí smečkou. Rozhodně se dělo něco podivného – psi jako by nás volali a prosili o pomoc! Rozběhli jsme se za nimi a Maxim, který měl delší nohy, byl u nich první. Když jsem dorazil, nevěřil jsem vlastním očím. Maxim držel v ruce lano, jehož druhý konec vedl do nory. „Co to může být?“ ptal jsem se, „To je lano od naší pasti – vlk je támhle v doupěti s pastí na noze. Vykouříme ho…“ Netrvalo ani půl hodiny a vlk nám ležel u nohou. Dorazili jsme ho, ani jsme nepotřebovali pušku – ušetřili jsme tak kulku i kožešinu. Vše jsme udělali přesně tak, jak nás učil děda.

Domů jsme se vrátili s královskou kořistí – dvěma vlčími kožichy, tuctem zajíců a vlčicí, kterou dostali samotní psi. K našemu překvapení se nikdo z rodiny – děda, otec, matka ani sestra – netvářil, že by ho to byť i jen trochu překvapilo. Dívali se na naši výpravu jako na úplně obyčejnou epizodu ze života dvou lovců. Strávili jsme celou noc v mrazu v lese, zabili dva vlky a vrátili se zpátky – nic divného. A přestože jeden z těch lovců byl známé „malé pivo“, byl to taky dobrý střelec, a měl proto právo nazývat se lovcem.

A tak jsem, s puškou přes rameno, a aniž bych si toho všiml, překročil hranici mezi dětstvím a mladickým věkem. Naučil jsem se umění stopování v tajze. Později se budou tyto schopnosti tuze hodit proti dvounohým dravcům, kteří nepozváni vpadli do naší vlasti.

Druhá kapitola

Pod armádní blůzou námořnické triko

Babička mě naučila číst a psát. Když mi bylo šestnáct, vyrazil jsem pracovat na magnitogorském projektu.3) Tady jsem taky dokončil základní školu a začal studovat na účetního. V roce 1937 jsem pak odešel na vojnu. I když jsem byl malý, přidělili mě k Tichomořskému loďstvu, což mě velmi potěšilo. Modro-bílé pruhy námořnického trička, tělňašky, se vždycky považovaly za symbol odvahy a statečnosti. Námořník v tělňašce vždycky zdálky vyčníval. Nemohli jste ho přehlédnout ani na rozbouřeném moři, ani v davu lidí. Bílé a modré proužky jsou jako živé a hýbou se, jako by měl na hrudi celý oceán.

3) Přeměna Magnitogorsku na významné ocelářské centrum byla jedním z důležitých bodů Stalinových prvních pětiletek (1928–1933, resp. 1933–1937); nemalou část stavebních prací odvedli členové Komunistického svazu mládeže (Komsomol), mezi nimi i Zajcev – pozn. překl.

Je pravda, že uniforma je jen vnější znak, pouhá věc. Ale zkuste si někdy nějakou obléct – hned se narovnáte a vypnete hruď. A jestli nejste padavka nebo nějaký odporný dekadent, hned pocítíte potřebu vyzkoušet svoji sílu – udělat pár kliků, nějaký ten zdvih. A tak to na vás začne působit. Ne nadarmo se říká, že muži v tělňaškách neznají strach, plivou smrti do tváře a nikdy nežádají o slitování.

Tělňaška, tělňaška… Měl jsem to štěstí, že jsem si jednu mohl obléct ve Vladivostoku na podzim roku 1937. Dorazili jsme s přáteli suchozemci – všechno komsomolci – po dlouhé cestě z Uralu, abychom nastoupili službu v Tichomořském loďstvu. Celých pět let jsem pak s hrdostí nosil tělňašku a připravoval se na bitvu na moři … jen abych byl nakonec povolán bojovat na zemi. Tělňašky jsem se ale vzdát nedokázal a nosil ji dál skrytou pod armádní blůzou. Abych celý příběh zkrátil, v září roku 1942 jsme já i ostatní námořníci museli odhodit svůj námořní úbor a navléci se do uniforem 284. střelecké divize.

Vzpomínky mne zavály až na vzdálené pobřeží Tichého oceánu a já si jasně pamatuji, jak Vladivostok vypadal, když jsem jej poprvé spatřil. Vlak zelenáčů i se mnou dorazil na nádraží za úsvitu 3. února 1937. Noc ustupovala jen pomalu a ze tmy líně vystupovaly obrysy okolních budov. Byli jsme rádi, že se konečně dostaneme ze zakouřených vagónů, a ve dvojstupech jsme vyrazili po lávce vedoucí nad kolejištěm. A pak jsme zahlédli oceán pokrytý šedivým ledovým příkrovem. „Kde jsou vlny?“ Nikdo z nás nikdy moře neviděl, všichni jsme byli suchozemci ze samého centra naší vlasti. Vedle nás šel poddůstojník: „Hej, kecalové,“ vyštěkl, „zpátky do řady!“

Minuli jsme několik obytných bloků a zastavili před dvojicí rudých vrat s nápisem „Posádkové ázně“. Písmeno „L“ z „lázní“ podlehlo rozmarům počasí a nikdo je už nedomaloval. Vkročili jsme dovnitř, na nádvoří, a před námi prudce zastavil náklaďák. Vedle řidiče seděl námořník v kabátci s čerstvým vojenským sestřihem na hlavě. Zprudka otevřel dveře, narovnal si baret a s povýšeným výrazem se vztyčil na stupátku, jako by si říkal „Copak nám to dorazilo za ubožáky?“ Pak přistoupil ke mně a změřil si mě pohledem. „Jak se cestovalo, saláti?“ zeptal se mě. „Trvalo to věčnost,“ odvětil jsem, „ale konečně jsme tady.“ „Tak to gratuluji,“ řekl. „Mám pocit, že z vás budou dobří námořníci.“ „Jak můžete vědět, jací z nás budou námořníci?“ To se ozval Saša Grjazov, kamarád, který narostl do rozměrů větší gorily. Bylo to velký vtipálek, stejně jako byl onen námořník. „Jak to můžu vědět?“ opakoval po něm. „Ty budeš asi pořádný buran, příteli. Jen počkej, až tě šoupnou do guby, to tě naučí.“ „Co je guba?“ zeptal jsem se naivně. „To je zvláštní letovisko pro námořníky,“ zněla námořníkova odpověď. „Jen pro pár vyvolených. Kdybys chtěl, mám kamaráda, který ti může zařídit zvláštní pětidenní dovolenou.“ „A s kým mám tu čest mluvit?“ zeptal jsem se toho vtipálka. Námořník s předstíraným úžasem odpověděl: „Tím chceš říct, že se ti cestou z Chabarovsku nikdo, ani jediný človíček neobtěžoval sdělit, že tvé civilní šaty budou předány zástupci velitele prádelny jménem Nikolaj Kuropij? – Nikolaj Kuropij, to jsem já…“

Pečlivě jsme tomu komikovi naslouchali, a protože nás nenapadlo nic lepšího, žertovali jsme s ním, jako by nebyl několik hodností nad námi. „Takže,“ prohlásil, „to není vaše chyba. Budu si to muset vyřídit se staničním v Chabarovsku. Ale teď mám pro vás práci.“ Odvedl nás k budově lázní a nařídil: „Svlíknout do trenek…“

Po pár minutách jsme se nepoznávali. Nikolaj Kuropij odnesl balíky našich šatů, bot a košil a namísto něj se zjevil staršina, který se představil jako Vasilij Grigorjevič Iljin. Iljin nám dal krátkou přednášku: „Bez tělňašky není námořníka a vy za chvilku vyfasujete tu svoji. Ale aby vám správně padla, musíte se napřed umýt a oholit si hlavu jako mniši. Čistota je znakem dobrého zdraví a námořnické síly.“ Někteří kamarádi dostali do ruky elektrické holicí strojky a začali jsme si navzájem holit hlavy. Vlasy mi brzy ležely u nohou a bylo mi z toho trochu smutno – „Sbohem, drahé mládí…“

Pak mne obklopil zvuk cákající vody, jak se všichni pustili do mytí a drhnutí. Neměl jsem umyvadlo a neměli jsme ani dostatek žínek, tak jsem trochu ztraceně bloumal od lavice k lavici. Všichni na sebe křičeli a cákali po sobě vodu, jako by to byli malí kluci. Stál jsem stranou a litoval jsem sám sebe, až jsem našel místo v rohu a čekal, až ostatní skončí. Brzy si vedle mne přisedl hubený kluk, celý scvrklý a hrbolatý jako zkroucené lano. Jmenoval se Okrim Vasilčenko a byl to Ukrajinec. „Hele, parťáku,“ řekl, „musíme se umýt. Pomůžeš mi?“

Po sauně a sprše nám Iljin rozdal tělňašky a mně se opravdu zdálo, že se triko vytvarovalo podle mého těla. Ty modré a bílé proužky dokážou s vaším pocitem síly a údělu pravé divy. Když na sobě máte tělňašku, je to, jako byste říkali „Ať kolem mne bouří moře, já to nevzdám a vytrvám.“ Staršina Iljin měl pravdu – tělňaška vás neustále nutí něco si dokazovat.

* * *

Po pěti letech služby v námořnictvu jsem se stal pěšákem. Stalo se to následovně.

Válka zuřila již více než rok. Po mnoha žádostech o převelení na frontu jsem se konečně dostal na seznam námořníků, kteří měli být přiděleni k pěchotě. Tou dobou jsem již dosáhl hodnosti staršího bocmana, která ze mne v armádě dělala nadpraporčíka. Spolu s dalšími, kteří požadovali přesun na bojiště, mě naložili do vlaku na západ. Konečně na frontu! Byla to dlouhá a úmorná cesta za neustávajícího rachotu kol a já se nemohl dočkat, až dorazíme na místo. Jak jen mě ta pomalá jízda rozčilovala! Když jsme projížděli Uralem, vzpomněl jsem si na dědečka, jak mě učil stopovat, střílet a tábořit v mrazu pod širým nebem. Na sentimentální vzpomínky ale nebyl čas. Vlast byla v ohrožení. Na frontu, šlápněte na to!

Vlak najednou odbočil na slepou kolej krasnoufimského nákladového nádraží. Po celém nástupišti se ozýval pokřik: „Všichni ven!“ Zklamání na tvářích námořníků se dá jen stěží popsat. Ptali jsme se: „Proč nás vlečou sem, doprostřed ničeho?“ Ale právě tady, v Krasnoufimsku, se nacházela základna pluků 284. střelecké divize. Její jednotky městem rotovaly, aby si odpočaly a byly doplněny po těžkých bojích u Kastorného.

Naše vladivostocká skupina byla zařazena do 2. praporu 1047. pluku. Důstojníci a političtí komisaři praporu nás vřele přivítali, i když naše černé námořnické kabáty a kalhoty do zvonu jim na tvářích vyloudily lehký úsměv – o tělňaškách a baretech ani nemluvě. Záhy na to jsme byli zpátky ve vlaku a naslouchali rytmickému klapání kol na cestě se stále méně zastávkami. Kdykoliv jsem se podíval z okna, viděl jsem jen nekonečný oceán stepi.

Ve vagónech bylo dusno, a tak jsme s kamarády brzy odložili kabáty a celý vlak brzy hrál modrými a bílými proužky našich triček. Stala se z nás loď na kolech, prodírající se mořem vyprahlé pevniny – fata morgána v dálce před námi dokonce dělala dojem, že opravdu míříme do rozbouřených vln.

Den, pak noc, pak zase den – Rusko je velká země. Rádi bychom, kdyby vlak zrychlil – chtěli jsme být co nejdříve v akci, což nám však nebylo souzeno. Vlak náhle zastavil. Někde vpředu, mezi námi a naší cílovou stanicí, zničily bombardéry Luftwaffe železniční most. Vyhrnuli jsme se z vagónů a zírali do dáli. Čekali jsme hodinu, pak dvě, pak tři. Někde tam v dálce, na samém okraji nekonečné stepi se dělo něco dramatického, ale nedokázali jsme rozeznat, co to bylo. Jednu chvíli nám výhled zakrývaly temné mraky, jen aby jimi o minutu později pronikl úzký paprsek slunečního svitu a brzy je roztrhal na kusy.

Té noci jsme opustili silnice a pochodovali přes pole, abychom minimalizovali možnosti leteckého útoku. Orientační bod, k němuž jsme směřovali, nemohl nikdo přehlédnout – pekelný požár na okraji stepi, působící dojmem, že pochodujeme na samotný okraj světa. Pod těmi plameny byl Stalingrad!

Jak se blížilo ráno, slunce pomalu překrylo rudou záři plamenů na horizontu, zato však houstla temně rudá mračna nad ním. Bylo to jako erupce obrovské sopky plivající dým a lávu. A když slunečné paprsky pronikly mezi mraky, mohli jsme vidět spoustu malých teček kroužících pod nimi jako hejno much. Velitel roty, nadporučík Bolšapov, mi podal dalekohled a já nemohl uvěřit svým očím, když jsem se do něj podíval – štuky, heinkely, messerschmitty, snad celé německé letectvo ve formaci nad městem, ve třech či čtyřech vrstvách nad sebou. Některé letouny odhazovaly svůj výbušný náklad na domy pod sebou a střemhlavé bombardéry se mezitím vrhaly do samého srdce toho pekla, zatímco ze země stoupaly stovky metrů vysoké sloupy cihlově červeného prachu. Všichni jsme tam stáli v úžasu. Tam určitě nemůže být nikdo z našich kamarádů – jak se v tom infernu můžou udržet a bojovat? Jak dokážou dýchat? Může tam vůbec někdo přežít? „Na Stalingrad dopadá jeden letecký úder za druhým,“ promluvil Bolšapov, jako by chtěl odpovědět na mé myšlenky. „A právě tam máme namířeno. Ale teď, námořníci, se musíte připravit k boji.“

V následujících třech dnech jsme měli na programu intenzivní kurz taktiky pouličního boje. Cvičili jsme s nadšením, trénovali boj bajonety, noži i polními lopatkami. Házeli jsme granáty a prodírali se překážkovými dráhami. Všichni věděli, že tenhle výcvik je klíčový a příprava na boj muže proti muži se někdy téměř zvrhla v regulérní bitku. V zápalu „boje“ leckterý námořník vrazil svému partnerovi jednu přímo do nosu, ale co – přece nás nepřipravovali na procházku v parku.

Nadporučík Bolšapov seděl na svahu s nohama před sebou, paty zabořené do země, paže opřené o kolena a hrál si se svým hustým knírem. Bylo jasné, že je spokojen. Náš výcvik pro boj muže proti muži pokračoval podle plánu a námořníci se rychle učili chytat granáty za letu a házet je zpátky do zákopů, kde číhali panáci zpodobňující Němce. Obtloustlý zástupce velitele pro politickou práci Stěpan Krjachov, připomínající ze všeho nejvíce univerzitního studenta, sledoval výcvik spolu s Bolšapovem. „Proti těmhle námořníkům nemají skopčáci šanci,“ prohlásil Bolšapov a Krjachov na svém kulatém obličeji vyloudil souhlasný usměv.

V tu chvíli jsem se právě nacházel v zákopu a učil se, jak s pomocí lopatky přemoci „nepřítele“ vyzbrojeného pistolí. Mým protivníkem byl vojín Saša Reutov, statný chlap, pobočník nadporučíka Bolšapova. Ostatní námořníci z předprsně bedlivě sledovali, jak se Reutovovi bůhvíjak podařilo vysvobodit z mého sevření a vyprázdnil do mě celý zásobník. Cvičných nábojů, samozřejmě. Abychom mohli pokročit ve výcviku, museli zákopem projít všichni. Na druhý pokus již bylo množství „ztrát“ minimální.

Právě když výcvik vrcholil, zastavilo u nás štábní auto s vlaječkami na kapotě a vystoupil z něj křehce vyhlížející muž s temně rudými „peckami“ na límci – náš velitel, brigádní komisař Konstantin Těrentěvič Zubkov. Klidně pokuřoval papirosku a díval se do středu kruhu vojáků a námořníků, kde si právě dva muži dávali co proto. Nadporučík Bolšapov se k nám přidal a právě odrážel útok námořního praporčíka Rovnova. Praporčík byl evidentně silnější, byl vyšší a měl o dobrých patnáct centimetrů větší dosah paží. Nadporučík Bolšapov dostával hodně zabrat, ale jeho výcvik a umění sebeobrany jej činily prakticky nezranitelným.

Bolšapov se vždycky skrčil jako pružina a svého mnohem většího soka odhodil stranou a vše začalo nanovo. Vypadalo to na vyrovnaný zápas a nedalo se odhadnout, kdo vyhraje. Námořníci povzbuzovali svého praporčíka, zatímco vojáci si byli jistí, že proti nadporučíku Bolšapovovi nemá šanci. Drželi se za trika a obličeje jim brunátněly, když tu Bolšapov přišlápl praporčíkovu nohavici, ten se nemohl hnout z místa, načež do něj nadporučík vrazil ramenem a Rovnov se s žuchnutím sesypal k zemi.

Nadporučík si setřel pot z čela. „Ty zatracené kalhoty do zvonu tě mohly stát život.“ Pak si všiml brigádního komisaře a zavelel všem pozor. „Pohov,“ řekl Zubkov. „Ještě jste nedostali armádní uniformy?“ Bolšapov nás sice chtěl zachránit před komisařovým hněvem, ale musel s pravdou ven. „Námořníci již uniformy dostali, pane, ale zatím neměli čas se převléci.“ Všichni čekali na komisařovu odpověď. Potáhl si z papirosky, vyfoukl obláček dýmu a tiše si nás měřil pohledem. V duchu jsme se dohadovali, na co čeká, ale nikdo se neodvážil promluvit. Nakonec odklepal popel z cigarety a řekl: „Tak vám je líto se vzdát vašich námořnických ohozů, co? Ale co vaše lodě, které vám byly tak dlouho domovem? Ty se vám chtělo opustit?“ Jeho obličej zbledl, levou ruku si zapřel za opasek a pokračoval odpovědí na vlastní otázku. „Orlíci, vyletěli jste z hnízda. Letěli jste daleko, ale nikdo na vás nezapomněl. Vaši velitelé na vás všichni vzpomínají. Poslali vás sem jako hrdé syny Tichomořského loďstva, hrdinné a disciplinované. Tak kde je vaše disciplína?“

Stáli jsme tam tiše a dotčeně, ale věděli jsme, že brigádní komisař má pravdu. V dáli hořel Stalingrad, nad městem se v hustých sloupech převaloval černý dým, do země bušila děla a nepřátelské letectvo město zasypávalo přívalem pum. V takové situaci bylo naše tvrdohlavé trvání na námořnických uniformách pošetilé. Netrvalo ani hodinu a stali se z nás pěšáci Rudé armády. Uniformy nám nepadly a byly nepohodlné, alespoň jsme si však po nimi nechali naše tělňašky.

Třetí kapitola

Na druhý břeh

Nastoupili jsme do náklaďáků a připravili se na cestu. Velitel 2. praporu kapitán Kotov, rozložitý bledý chlap s blond vlasy a modrýma očima, stál rozkročen nedaleko a ostražitě sledoval okolí. Pár metrů od něj postávala skupina vojáků, spojek od každé roty, a já byl mezi nimi – byl jsem novou spojkou kulometné roty. Bavili jsme se právě o kapitánu Kotovovi. Nikdo z nás pod ním ještě nesloužil a nikdo nevěděl, jaký vlastně je. Kotov si nás nevšímal a raději se zajímal o to, zda jsou již všichni na náklaďácích.

Všichni vojáci-spojky byli přibližně stejně staří, a i proto mezi námi panoval jistý pocit sounáležitosti. Poté co byl dokončen nástup celého praporu na korby náklaďáků, nastoupil kapitán spolu se zdravotní sestrou do prvního z nich a my zůstali bez důstojníka. Jako nositel nejvyšší hodnosti jsem se proto rozhodl převzít velení a první věc, která mne napadla, bylo rozpustit naši skupinku mezi příslušné jednotky. „Tak jo, do náklaďáků!“ zařval jsem. „Budu v druhém náklaďáku. Pokud to nestihnete, bude to vaše chyba. Tohle není cvičení, tohle je naostro.“ Vedle mě se usadil vojín Proniščev, který s úsměvem dodal: „Bocmane, nikdys’ nebyl v boji, ale už náš všechny děsíš.“ Jeho slova ťala do živého. Byl jsem nervózní a strašně naštvaný. Zařval jsem na něj, ať sklapne.

Na mne a na Proniščeva zbyla v autě ta nejhorší místa, na samém konci korby, takže jsme byli téměř ihned od hlavy až k patě pokryti červeným prachem. Pořád jsem byl naštvaný – na skopčáky, na Proniščeva a hlavně na to, že je ze mě spojka. Byl jsem naštvaný na celý svět. Proniščev si odkašlal a řekl: „Hele, náčelníku, nenech se rozhodit.“ Proniščev byl ze Sibiře, z kolchozu nedaleko Vladivostoku. Typický kluk z vesnice s velkým ohryzkem, který poskakoval nahoru a dolů, jak mluvil. „Nechtěl jsem tě naštvat,“ řekl. „Jen mě nebaví pořád poslouchat, jak někdo mluví o věcech, o kterejch nic neví. Já jsem třeba traktorista. Co kdybych začal dávat kázání pilotovi, jak má řídit letadlo. To by bylo šílený, ne? A co se týče týhle práce… Řeknu ti, co je to dělat spojku. Všechno je vždycky úplně mimo, vzhůru nohama. Nevíš, kdo nebo kde jsou naši a kde nepřítel. Co má spojka dělat? Kam utíkat? Když ustupujem, znamená to, že všichni jdou najednou a vojáci si vzájemně pomůžou dostat se do bezpečí … ale jako spojka jseš vždycky sám.“

Prach z cesty způsobil, že Proniščevův hlas zhrubl. Odkašlal si a pokračoval: „Třeba v boji u Kastorného jsem nesl plukovní rozkaz lesem k 2. praporu. Podařilo se mi ho doručit, ale když jsem se vracel, nějací fricové na motorkách mě odřízli. Díky Bohu jsem je viděl dřív než oni mě. Co jsem měl dělat? Poslal jsem jim do cesty pár granátů a odpálil je ze silnice. Ale na gratulace nebyl čas, musel jsem nosit hlášení. To je naše práce. V boji si velíš sám.“ Mlčel jsem. Co jsem měl říct? Já, zelenáč, který nikdy nebyl v akci a byl dost hloupý na to, aby si nevážil práce spojky, která byla životně důležitá a velmi nebezpečná.

Vzpomněl jsem si na své začátky v námořnictvu a první zkoušku svědomí, kterou jsem tam prošel. Bylo to jednoho březnového rána roku 1938, krásný jarní den, Zlatorožská zátoka zářila duhovými barvami, ale já byl zahořklý a frustrovaný. Bylo to proto, že jsem vždycky chtěl sloužit na minonoskách nebo na torpédových člunech, ale namísto toho ze mě udělali účetního a výplatního úředníka. V naději, že mě snad přeloží, jsem schválně psal nečitelně a dělal gramatické chyby, za což mě potrestali vyplňováním dalších formulářů. Můj velící důstojník se jmenoval jako já, Zajcev. Dimitrij Zajcev.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zápisky odstřelovače.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.