Copyright © Martin Paytok, 2021

Illustration © Anna Voříšková, 2021

Cover Art © Anna Voříšková, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0024-7 (print)

ISBN 978-80-278-1056-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1057-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1058-1 (pdf)

„Nějaký nový mrtvoly?“

„Ještě ne.“

„Škoda. Už mi ráno při kafi začínaj chybět.“

– Ed McBain, Cop Hater

„Teda holky, vy vypadáte, jak když někomu utek kompost.“

– Mike Mignola a Jan Kantůrek,

Hellboy: Temnota vábí

Intro

„Myslíš, že umřeli na ty vyhřezlý vnitřnosti, nebo na ten provaz?“ zeptal se Zahrádka a usrkl z termohrnku.

„Nejpravděpodobnější vysvětlení je obvykle to nejjednodušší,“ konstatoval Hemala. „Umřeli při autonehodě a ten, co ji zavinil, je v panice pověsil na strom a ujel.“

Zahrádka se na služebně i věkem staršího kolegu podíval. Služebně i věkem starší kolega se choulil v baloňáku a konsternovaně sledoval viselce. Viselci viseli.

Zhruba ve třímetrové výšce, na stejném stromě, ale každý na jiné větvi. Na sobě měli černé kabáty a polobotky a kolem krků smyčky z tažného lana, které, jak se vlivem podzimního větru pohupovali a otáčeli, praskalo. Ten vlevo měl zlomený vaz a z pusy mu lezl jazyk. Ten vpravo byl podřezaný, a přestože na něm zapracovala gravitace, z rozšklebené nepravidelné rány bylo na první pohled poznat, že nástroj, jímž mu to vrah provedl, nebyl zrovna laserem broušený kuchyňák od Horsta Fuchse. Což bylo k vzteku, protože právě takový tady objevili.

„Jo, to zní pravděpodobně.“

Neznělo to pravděpodobně. Tedy, zažili viníky autonehod, co v panice udělali divnější věci. Ale tak nějak ne uprostřed lesa.

Nabourané auto sice cestou sem opravdu stálo, ovšem podle stop v blátě proti němu rozhodně nic nevyjelo. Snad jedině, že by proti němu něco vyšlo – našlapáno bylo okolo vraku minimálně od tří lidí, ale přímo u něj začínaly šlápoty jenom dvoje.

A pak tu byla všechna ta krev. V kufru, na zadním sedadle, na palubní desce, na zbytcích čelního skla, na čepeli nože, na zemi před autem a především na zemi nedaleko hrobů. Tam jí našli dost na zásobení středně velký krevní banky.

A i ty dva čerstvé hroby – jeden zahrabaný a druhý ne – vyvolávaly pár otázek. Hlavně proto, že v tom původně zahrabaném nenašli nic než stopy vápna, zatímco na dně odkrytého a původně plného vody našli kromě stop vápna i řádně rozleptanou mrtvolu, a tahle byla starší a měla díru v hlavě.

Oba detektivové do nich koukali jako Nietzsche do hlubiny. Hroby na ně zpátky jako hlubina na Nietzscheho nekoukaly. Byly to hroby. Nedělaly vůbec nic. Akorát policejní páska, ohraničující místo činu, šustila.

„Ty pověšený jsou Stoklasovi lidi?“ zeptal se Zahrádka.

„Hm,“ zamručel Hemala.

„Kurva,“ řekl Zahrádka.

„Jo. Kurva.“

Z hloučku forenzních techniků v bílých overalech se jeden odlepil, dočvachtal a došustil k Hemalovi a podal mu pistoli zabalenou v bezpečnostním sáčku. „Zásobník byl prázdnej. V autě jsme našli pět nábojnic odpovídající ráže a tady dalších jedenáct.“

Hemala vyfoukl kouř. „A největší počet děr, jež v sobě některá z těch mrtvol má, je jedna, a ta ještě není čerstvá.“

Technik pokrčil rameny. „Ještě máme balení od vápna a dvě lopaty,“ řekl a vrátil se k práci.

„Známe identitu toho zastřelenýho? Jestli teda vážně umřel zrovna na tohle.“

„Známe,“ řekl Zahrádka.

„Oukej, začneme s ním,“ řekl Hemala. Pak se rozhlédl a rozhodil rukama. „Co se to tady, kurva, stalo?“

„To nevím,“ řekl Zahrádka. „Ale myslím, že je bezpečný předpokládat, že obrátit se posraným navrch se věci teprve chystaj.“

První část

1.

Teď

Když Link otevře dveře, ti chlapi mu zavrtají do břicha pistole a natlačí ho zpátky do bytu. A zase za sebou zavřou.

Pistole jsou velké a černé, jeden chlap je vysoký a plešatý a celý od krve a druhý chlap je maňásek. Vyrobený je z tmavě šedé ponožky s mosazným knoflíkem místo jednoho a stříbrným knoflíkem místo druhého oka a vysoký plešatý chlap ho má nataženého na levačce. Velkou černou pistoli drží v puse.

„Ahoj Moše,“ řekne Link.

Moše tam stojí s rozsekaným obličejem, rozsekanou hrudí a rozstříleným zbytkem těla a jako obvykle neřekne nic.

„Ahoj Lászlo.“

„Nazdar,“ řekne maňásek. Ponožková tlama se přitom zahýbe a pistole z ní vypadne a zarachotí na podlaze. Lászlo se za ni podívá a otočí se na Mošeho. Moše míří na Linka. Link se nehýbe.

„Kurvafix, Moše!“

Moše sebou cukne a zamává na Linka, aby udělal pár kroků dozadu. Link poslechne a Moše rychle strčí pistoli do kapsy a sebere z podlahy tu Lászlovu.

„Kdybych měl ruce, chytil bych se za hlavu,“ okomentuje to maňásek. Potom sjede pohledem Linka. „Kurva, ty vypadáš, jak se tadyhle Moše cejtí. A spoiler alert: moc dobře se opravdu necejtí.“

Link pokrčí rameny. Pod očima má kruhy, na čele škrábance a na nose flastr, zpod něhož se mu po obličeji rozlézá pestrobarevná modřina. Moc dobře opravdu nevypadá. Vypadá jako mapa šíření chřipkové epidemie.

„Seš tady sám?“

„Jsem,“ řekne Link. „Přišli jste mě zabít?“

„Přišli,“ řekne Lászlo.

„Tak pojďte do kuchyně.“

Popojdou krví vymalovanou chodbou a zahnou doleva. Kuchyně je naprosto standardní: linka, dřez, stůl, čtyři židle, dva špinavé hrnky a vůně kávy. Žaluzie na okně se stopami zaschlého deště jsou roztažené. Za sklem jezdí bagry a náklaďáky a vyrábějí z perfektně funkčního lesa biatlonový areál. Na parapetu leží keramický popelník a zápalky.

„Bylo by lepší to udělat v koupelně,“ konstatuje Lászlo. „Pokud nechceš nasrat pozůstalý.“

Link se opře o radiátor a věnuje mu pohled.

„A jo. Sorry. Je to smutný. Fakt. Ale ber to z tý lepší stránky.“

„To je která?“

„Lidi bez rodiny a kámošů maj tendence cejtit se osamělý. A osamělý lidi maj tendence upadat do depresí. A lidi v depresi maj tendence skákat z mostů a strkat si pistole do pusy. Takhle to aspoň budeš mít odbytý rovnou. A profesionálně. Neprobudíš se ve špitále jako mrkev nebo něco.“

„Myslel jsem, že my dva jsme kámoši.“

„Jo, to jsem si myslel taky,“ uchechtne se Lászlo. „Ale pak jsi tadyhle Mošeho střelil dvanáctkrát do zad. A já jsem holt tadyhle s Mošem kámoš přece jenom o nějakej ten pátek dýl.“

Link si povzdychne. „Tak lehký to nebylo.“

„Střelit Mošeho dvanáctkrát do zad?“

„No, to zrovna docela lehký bylo. Ale měl jsem krizi svědomí a všechno.“

„Takže to od začátku nebyla bouda?“

„Ne. Byl to prostě jenom jeden z těch momentů.“

„Jakejch momentů?“

„Kdy víš, že ať uděláš cokoliv, dřív nebo pozdějc tě kvůli tomu někdo praští do ksichtu.“

Lászlo se mu zadívá do fialového obličeje.

„Jo.“ Link si povzdychne. „Dokonce by to tenhle tejden nebylo poprvý. Ani podruhý.“

2.

Před několika dny

Link vešel do říjnového odpoledne a do obličeje ho praštil chladný vítr a zaťatá pěst. Link zakolísal a složil se na schody. A popojel o pár stupňů dolů.

Tam ho nepraštilo nic. Kromě zábradlí, když se od něj odrazil spánkem poté, co tváří přeleštil špičku kožené polobotky.

Vyplivl si na košili krev a svezl se na záda. Do zorného pole mu vplulo nebe a větve stromů. Nebe bylo zatažené šedivými mraky a na stromech, symetricky zasazených po stranách schodiště, seděly vrány. Vzduch byl studený a vlhký, větve pokroucené a holé a schody tvrdé a hranaté – ale pořád to nebyly ty nejméně pohodlné, na kterých kdy ležel.

„Měls pravdu,“ naklonila se nad něj Lenka. „Čekali na tebe.“

Link zakoulel očima.

Následně mu výhled na katohrobskou faunu zakryli majitel zaťaté pěsti a majitel přeleštěné polobotky. Což zase nebyl takový rozdíl. Oba byli vysocí a hubení, z obličejů jim trčely špičaté nosy, a jak se nad ním hrbili, v druhořadých kvádrech a černých svrchnících vypadali jako fóglové na drátě.

„A sakra,“ utrousil. „Kde je A-Team?“

„Hele, on se snaží bejt vtipnej,“ řekl Havránek a kopl ho do břicha.

„Směju se, až to bolí,“ řekl Kozlík a kopl ho do žeber.

Pak ho vytáhli na nohy a opřeli o klandr. Link byl vysoký jen průměrně a musel na ně koukat zespoda. Na sobě měl rovněž kvádro, ale dočista bez svrchníku a nos mu z obličeje trčel zcela standardní, čili jako fógl nevypadal. Dokonce ještě nevypadal, ani jak se Moše bude později cítit, a i chřipková epidemie se mu pod očima šířit teprve začínala. Vypadal jenom jako ne moc důvěryhodný funebrák.

„My jsme A-Team,“ řekl Havránek.

„A ty jsi až po uši v hovnech,“ řekl Kozlík.

„Špatnej film,“ zachraptěl Link.

Teď zakoulela očima Lenka.

„Hele, on se pořád snaží bejt vtipnej,“ řekl Havránek.

„Ale léčím se.“

Kozlík neřekl nic. Praštil Linka do ksichtu a poslal ho z těch zbývajících pár schodů. Pak si pro něj s Havránkem došli, sebrali ho z chodníku a naložili do kufru přistaveného osobáku.

Dvoje dveře bouchly, motor zakašlal a vrány se s krákáním vznesly do vzduchu a zakroužily nad ulicí.

Automobil sjel z chodníku. Link se praštil do hlavy.

„Víš, jak se v angličtině říká hejnu vran?“ zeptal se do tmy.

„Jak?“ odpověděla Lenka.

„Vražda.“

Kola drkotala po dlažebních kostkách a Linkovo pohmožděné tělo to moc neoceňovalo. V kufru byla zima a naplňoval ho zápach oleje a výfukových plynů.

„To není vtipný.“

„Trochu vtipný to je,“ nesouhlasil Link.

„Dobře, trochu vtipný to je,“ připustila. „Ale jako někdo, kdo s tebou tráví dost času, jsem si poměrně jistá, že přesně k tomu jim dáš záminku, ačkoliv to třeba zrovna teď nezamejšlej.“

Auto zastavilo na křižovatce a s Linkem to hodilo o sedačky.

„Že to trápí zrovna tebe,“ zamručel, když se zase mohl nadechnout. „Ty už mrtvá seš.“

3.

Teď

„Nebylo to ode mě moc fér,“ řekne Link. „Jasně že ji to trápilo.“

„Protože jí na tobě pořád záleží?“ zeptal se Lászlo.

Moše sedí u stolu zády ke dveřím a láduje se banánem. Zbytky kabátu si pověsil na opěradlo a vystavil kdysi bílou košili, nyní potrhanou a vylepšenou zaschlou krví a dírami po kulkách. Pistole leží před ním na ubruse.

Link sedí naproti němu, zády k oknu. Neláduje se ničím ani před ním nic neleží. Hraje si se zmačkanou krabičkou cigaret a vystavuje tričko s logem Čertovy muziky. Úplně bez krve. Suchar.

„Protože jsem jí slíbil, že najdu způsob, jak ji přivíst zpátky.“

„A našels?“

„Našel.“ Link si povzdychne. „Jenom se mi ten plán posral v momentu, kdy si mě přišel vyzvednout A-Team.“

„A-Team…“ Lászlo zakroutí hlavou. „Jak tě vůbec našli? Schovat se na klinice bylo docela chytrý. Ještě v tomhle městě, kde by tě nikdo nehledal.“

„Nějak extra chytrý zase ne,“ řekne Link.

Venku zakvílí vítr a útroby starého paneláku zanaříkají. O okno se začnou rozbíjet dešťové kapky.

„Možná by bylo chytrý nechat se zavřít na klinice. V tomhle městě. Ale ne, když jí šéfuje člověk závislej na morfinu,“ vysvětlí Link. „A ty se ten jeho nešvar snažíš použít proti němu. A nevíš, že MUDr. Toužimský dělá bílýho koně Stoklasovi.“

Lászlo se uchechtne. „Jestli ty nejseš prokletej.“

Link se poškrábe na zápěstí. „Ale léčím se.“

„Léčil ses,“ opraví ho Lászlo. „Což mě přivádí k otázce, jak ses na tu kliniku vůbec dostal.“

4.

Před několika dny

„Vlastně to bylo docela jednoduchý,“ řekl Link, vyhrnul si rukávy, naklonil se dopředu a ukázal kameře jizvy.

Kamera zaostřila a Stoklasova projekce na televizní obrazovce pokývala hlavou a ledabyle si nalila do hrnku s logem své stavební firmy alkohol značky příliš drahé, aby měl Link kdy šanci přijít s ní do styku. „A já si tady v klidu sedím a předpokládám, že dneska ještě budu mít chuť k jídlu.“

To „tady“ znamenalo ve sklepě vily ze třicátých let, postavené ve svahu za obchvatem. Ke vstupním dveřím vedlo od brány pozemku dobrých dvě stě metrů zámkové dlažby. Z proskleného přízemí byl výhled do zahrady s bazénem, pingpongovým stolem a kamenným krbem.

Ze sklepa byl výhled na pneumatiky automobilu. Oproti výhledu, jímž disponoval Stoklasa ve své úřadovně, nacházející se nejenom ve sklepě, ale navíc za pětadvaceti centimetry železobetonu bezpečnostní místnosti, to ovšem byla pořád ještě výhra.

Stoklasa se napil, utřel si šedivého Vincenta Price do rukávu sametového županu a láhev uklidil do šuplíku. „Kromě sebevražedných tendencí jste podle lékařský zprávy schizofrenik přesvědčenej, že mluví s mrtvejma lidma.“ Jeho hlas, modulovaný dvojicí reproduktorů, zněl chraptivě a ploše.

Link se podíval na Lenku, opírající se o stěnu, krvácející ze šesti průstřelů v zelených montérkách a nezúčastněně si prohlížející nehty. „To jsem si pochopitelně vymyslel.“

„Doufám, že jste si na svojí malý dovolený alespoň náležitě odpočinul.“

„Prvotřídní zážitek,“ řekl Link. „Tři jídla denně, narkotika zdarma a měli jsme tam chlápka, co si myslel, že je vlkodlak. Před úplňkem ho zavírali, protože vyhrožoval, že znicholsonovatí a někoho pokouše. Sympatickej chlap. Měl dobrej smysl pro humor.“

„Rád slyším, že se vám tam líbilo,“ pronesl Stoklasa tónem, jímž dával zřetelně najevo, že rád není, a opřel se lokty o desku stolu z třešňové dýhy. „A když máme drobnou konverzaci z krku, můžeme si promluvit o tom, jakým způsobem mi vrátíte tu ne úplně malou investici, co se vaší zásluhou rozplynula v éteru.“

Link zvedl oči a podíval se, jestli ho ještě pořád z obou stran jistí Havránek a Kozlík. Jistili. A i kdyby nejistili, pořád tu byla extenzivní ochranka u dveří. A nahoře v domě. A u brány. A po obvodu pozemku.

A ten chlap v kukle, co seděl v kuchyni na barové stoličce a usrkával Stoklasův příliš drahý alkohol. Ze sklenice – jeden člověk v baráku s trochou vkusu.

Link si ho všiml, když ho Havránek s Kozlíkem vedli ke schodišti do suterénu. Seděl k nim zády a byl z něj vidět jenom černý svetr a bílý límec. Na provoz v chodbě nijak nereagoval. Prostě tam seděl s jednou rukou na černé aktovce a druhou na sklenici s tlustým dnem a hleděl si svého. A usrkával.

Link se zavrtěl. Rozkládací židle pod ním zavrzala.

Link otevřel pusu.

„Vražda,“ řekla Lenka.

Link zavřel pusu.

„Samozřejmě,“ navázal Stoklasa, „pan Kulich a pan Stejskal každý svou část zaplatili, na vás je pouze těch zbývajících dvě stě tisíc.“

Link polkl. „Dvě stě?“

„Máte problémy s nedoslýchavostí?“

„Jenom s matematikou,“ odsekl a Havránek mu dal pohlavek.

„Au!“

„Já tě varovala,“ řekla Lenka.

Stoklasa se pousmál. „Padesát tisíc je moje investice do vás. A druhých padesát je můj ztracený profit.“

Link se opřel. „Mně matematika vážně nikdy moc nešla, ale…“

„Paní Šafránková v tom byla na vaši zodpovědnost.“

„Linková,“ opravil ho Link.

„Hm?“ pronesli Lenka se Stoklasou synchronně. Lenka mnohem víc zaujatě.

„Linková. Ještě pořád.“

„Tys…,“ začala Lenka.

Link po ní střelil pohledem. Potom se vrátil ke Stoklasovi. „Podívejte, můžu vzít nějakej melouch. Sto tisíc dám dohromady docela rychle. Nejpozdějc do konce listopadu.“

„Dvě stě,“ řekl Stoklasa. „Do konce týdne.“

Link se uchechtl. Havránek ho znovu praštil.

„Au! Ježíši!“ Link si promnul zátylek.

„Do konce týdne,“ zopakoval Stoklasa.

„To… Zcela realisticky… to nezvládnu.“

„V tom případě vás tady pánové Havránek a Kozlík střelí do hlavy a nechají zalít betonem.“

Link se na něj odevzdaně podíval.

Stoklasa se zaklonil v koženém křesle. „Naštěstí pro vás mám i alternativní řešení. Ale líbit se vám asi moc nebude.“

„Zkuste to.“

„Havránek a Kozlík vás střelí do hlavy hned.“

„No,“ odkašlal si Link, „nejde snad ani tolik o to, že by se mi tohle řešení nelíbilo. Spíš mi jenom nezní moc alternativně.“

Stoklasa roztáhl ústa do křivého úsměvu. „Proto mám ještě jedno. Nebude se vám líbit už vůbec, ale možná se díky němu dožijete Mikuláše.“

Link pokrčil rameny. „Hádám, že poslechnout si to můžu.“

„To můžete.“ Stoklasa pohodil hlavou a Havránek došel pro tajemného společníka.

Link si ho teď mohl prohlédnout pořádně. Svetr a košili už znal. Bleděmodré oči a černá čezeta byly novinkou. První na něj koukalo z kukly, druhé z pouzdra na opasku. Sklenici nechal nahoře, ale aktovku přinesl s sebou. Poklepal na ni prsty a podíval se na Stoklasu.

Stoklasa mu to posunkem odsouhlasil. Přezka cvakla a Linkovi přistála v klíně složka nadepsaná Vyšetřovací spis. Link ji otevřel a prolistoval. Extenzivní ochranka najednou začala dávat smysl.

Byly to kopie pitevních zpráv. Archy s údaji o obětech připnuté k výsledkům vyšetření a protokolům z ohledání místa činu. S obrazovým doprovodem.

Fotografie sice byly vytištěny křivě a černobíle na obyčejném papíře a ne zrovna tiskárnou z tohohle století, ale stačilo to.

Ty honosnější vypadaly, jako že se někdo cítil extra zvídavě při noční šichtě v márnici.

Ty méně honosné jako gruppensex, jehož důležitou součást představovaly žiletky, LSD a dechovka.

Jako by si někdo zkoušel všechny různé způsoby, jak zabít člověka. Mnohočetná traumata způsobená tupým předmětem, sečnou zbraní nebo srážkou s protijedoucím vozidlem, uškrcení, utopení, podřezání, ubodání, dekapitace, amputace, zastřelení, elektrifikace, popálení, exploze – a to byly jenom kategorie.

„To není dobrý,“ okomentovala to Lenka, koukající Linkovi přes rameno.

Nebylo. Šlo o desítky případů. Se společnými znaky.

Nejenže k nim došlo za poslední rok, především všechny mrtvoly byly nalezeny zavěšené. Obvykle za krk, ale pakliže nebyl k dispozici, postačily i jiné části těla. Na stromech, pouličních lampách, dveřích od garáže nebo i na lustrech. Kde se dalo.

A pak tu byla chladná efektivita všech těch zabití. V tom, co laikovi mohlo připadat jako samoúčelná řezničina, byl ve skutečnosti systém. Každý úder, každé bodnutí, seknutí nebo kulka – všechno sloužilo jedinému účelu: co nejrychlejší eliminaci protivníka.

„Vojenskej způsob,“ zamumlal Link.

„Vypadá to tak,“ přitakal Stoklasa.

Kukla ještě jednou sáhl do aktovky a vylovil složenou přední stranu novin datovaných na březen. I na ní byla černobílá fotografie, ale v o něco lepší kvalitě. Podle úhlu zřejmě z průmyslové kamery. Na ní noční ulice, dlažební kostky, odrážející světlo kandelábru, a postava. Spíš jenom obrys vrhající dlouhý stín. Klobouk a kabát, přes rameno sportovní taška, v natažené levačce pistole. Ve svěšené pravačce sekáček na maso.

„Tohle jsou všechno vaše operace?“

„Skoro všechno.“

„Takže je vám jasný, že někdo pouští informace ven.“

„Je.“

„Měl jste pravdu. Tohle se mi nelíbí už vůbec.“

„Víte, a to je na tom to krásný,“ Stoklasa si propletl prsty, „líbit se vám to nemusí.“

„Nemáte nikoho lepšího?“

„Všichni lepší jsou v tý složce.“

„Nechte to policii.“

„Hele, zase se snaží bejt vtipnej,“ poznamenal Havránek.

„Pamatuješ, jak padal ze schodů?“ připomněl Kozlík.

„To vtipnej fakt byl.“

„A ani se moc snažit nemusel.“

Stoklasa je umlčel pohledem. „Nebuďte naivní,“ odfrkl si. „Myslíte, že se najednou něco změní, když ho nenašli doteď? Akorát čas to zkusit po našem.“ Zopakoval proceduru s hrnkem a rukávem. „Ten chlap prakticky zničil organizovanej zločin v tomhle městě. Víte, co mě živí? Stavebniny. Plně legální. Hnus.“

Link pokýval hlavou. „Proč já? Proč jste neřekli Kulichovi?“

„Protože máte, řekl bych, lepší motivaci.“

„Jak to?“

„Pan Kulich už se na rozdíl od vás střelení do hlavy bát nemusí.“

5.

Teď

„Prostě to jenom tak vyložil?“ řekne Lászlo přes dveře lednice. Jak je za nimi Moše shrbený, vypadá to, jako by Lászlo byl úplně obyčejný maňásek a on s ním hrál divadlo. Ale nehraje. Jenom Linka docela obyčejně vyžírá.

Link pokrčí rameny. „Prej že ho mrzí, jestli jsem snad nabyl dojmu, že ‚zaplatil‘ v Kulichově případě znamenalo něco mnohem míň metaforickýho.“

„Kurva drát,“ zakroutí hlavou Lászlo. „To je chladný.“

„To říká ten pravej.“

„Poser se.“

„Pak mi dal znovu vybrat. Prachy, nebo tohle, nebo zalití do betonu.“

„A co sis vybral?“ zeptá se Lászlo a Link mu věnuje pohled.

Moše zabouchne dvířka a vrátí se ke stolu s náručí potravin v igelitových obalech.

„Ježíši,“ poznamená Link. „To se chystá všechno sežrat?“

„Proč?“ řekne Lászlo. „Budeš to potřebovat na horší časy?“

„Nedělej chytráka.“

„To říká ten pravej,“ ušklíbne se Lászlo.

„Poser se,“ ušklíbne se Link.

Maňásek si pobaveně odfrkne. „Rozbils ho, a tady to máš. Ty díry se samy od sebe nezalátaj. Nebo sis snad myslel, že se samy od sebe zalátaj?“

„V prvý řadě jsem si nemyslel, že se vůbec zalátaj.“

„A tady to máš.“

Za matným sklem dveří za Mošeho zády se něco pohne. Link si povzdychne.

„Co ten druhej?“ zeptá se Lászlo.

„Kyril? U toho ‚zaplatil‘ opravdu znamenalo ‚zaplatil‘.“

„To tě muselo nasrat.“

Link se podívá na siluetu, pohybující se váhavými poskoky z jedné strany dveří na druhou, a pokrčí rameny. „Myslím, že jsem celkově zažil lepší dny.“

6.

Před několika dny

„Tys ty papíry nepodepsal,“ řekla Lenka.

Link zavřel oči a zhluboka se nadechl. Nos mu naplnila vůně vlhkého listí. Mrholivý déšť ho kousal do obličeje jako příliš doslovná studená sprcha.

„Ne, nepodepsal.“ S rukama v kapsách, zvednutým límcem a rameny nahrbenými proti větru pokračoval z kopce k hlavní silnici.

„A to je jako všechno?“ Nešla vedle něj. Objevovala se mezi podzimně zbarvenými listnáči podél prázdné silnice – kamkoliv se zrovna podíval.

„Nevím, co jinýho…“

„Co třeba zkurvený ‚promiň‘?!“

Polobotky pleskaly na mokrém asfaltu. „Promiň.“

„Vyser si oko.“

Link si povzdychl. „Jenom jsem myslel…“

„Cos myslel?!“ vyštěkla. „Nemyslel sis snad…“

„Myslel jsem, že je potom možná už nebudeme potřebovat. Že když spolu budeme zase pracovat, že to v tobě možná zase probudí…“

„Co?! Co to ve mně probudí?!“

„Cokoliv tam chybí.“

Lenka si promnula kořen nosu. „Víš, co jsem si myslela já? Že potřebuješ kasaře. Že ti udělám tuhle poslední laskavost a dostanu za to podepsaný ty zkurvený papíry. Ale ne, byl to jenom tvůj pomatenej způsob, jak… A ke všemu ti ani nepřišlo sobecký využít pro to svoje kamarády.“

„To s tím nemělo nic společnýho. Byli v tom pro prachy.“

Lenka se uchechtla a věnovala mu dlouhý pohled. „Ty to máš v hlavě úplně zpřeházený. A nejhorší je, že jsem to věděla i předtím. Takže mi asi patří, že jsem dopadla, jak jsem dopadla.“

„Nemoh jsem přece vědět, že Kyril…“

„Kyrila z toho vynech. Kvůli němu jsem tam nebyla. Všechno je to kvůli tobě. Kvůli tobě jsem mrtvá. A Kulich. A ty ani nejseš schopnej si to připustit.“

Link se zastavil a otočil se k ní. „To si myslíš? Že si to neuvědomuju? Že toho nemám plnou hlavu každej zkurvenej den?“

„Tak proč jsi nic…“

„A jak? A proč? Změnilo by to něco? Leda že by se to mezi náma zhoršilo mnohem dřív. A byla bys uvězněná ne s někým, s kým jenom nechceš bejt, ale s někým, koho nesnášíš. Místo toho jsme se mohli soustředit na to, jak to spravit. Což, mimochodem, fungovalo.“

„No, v jednom máš pravdu,“ připustila. „Kdybych s tebou měla bejt celou dobu uvězněná a věděla bych o tom, našla bych způsob, jak umřít znova a pořádně.“ Na chvíli se zakoukala do prázdna. „Přísahám, seš ten nejchytřejší člověk, kterýho znám, ale někdy mi přijde, že nemáš tušení, jak fungujou lidský bytosti. A ten tvůj pošahanej pragmatismus…“

Vyrušil je zvuk blížícího se vozu. Link se zase rozešel.

„Jestli to něčemu pomůže, vážně nemám moc tušení, jak lidský bytosti fungujou. Je to dost na hovno. Hlavně když mi ten můj pošahanej pragmatismus naprosto jasně říká, abych určitý věci nechat bejt, ale já se je stejně pořád snažím vyřešit.“

„Já vím,“ řekla Lenka. „Ale nepomůže. Hlavně asi proto, že je rozdíl mezi tím, něco cejtit, a mezi potřebou neustálýho intelektuálního stimulu. A já nebudu tvůj zasranej intelektuální stimul.“

Vůz byla šedivá alfa romeo z roku 87. Mlhovky svítily, stěrače stíraly. Zpomalila vedle Linka a okýnko na straně spolujezdce se spustilo.

Za volantem seděl Kukla. „Naskočte,“ zavolal hlasem poznamenaným příliš mnoha cigaretami.

Link si ho nevšímal. Koukal před sebe a pokračoval k mezeře v řadě automobilů zaparkovaných podél chodníku.

„Neblbněte. Dostanete zápal plic a zalomíte to ještě předtím, než na vás Stoklasa stihne poslat ty svoje hrdlořezy.“

Link k němu stočil pohled. „Jak moc je Stoklasa posranej?“

„Na stupnici od jedný do deseti nejmíň čtyři tisíce.“

Link pokýval hlavou a zastavil. Auto zastavilo vedle něj a Link nastoupil a auto se zase rozjelo.

Kukla vylovil z kapsy krabičku cigaret a krabičku sirek a oboje podal Linkovi. „S terčem, že jo?“ Krabička cigaret byla zabalená v igelitu. Krabička sirek ne.

Link se na něj podezíravě podíval, ale cigarety si vzal a rozbalil a jednu si zrovna strčil mezi rty a připálil. „Díky.“

„Vážně jste byl v SOGu?“

Link vydechl kouř. „Kolik složek na mě Stoklasa má?“

Kukla pokrčil rameny. „Všechny.“

„Tak proč se ptáte?“

„Protože tam není, proč jste byl odejit.“

„Za obchodování na černým trhu.“

„Oprávněně?“

„Ani ne. Vzhledem k tomu, že jsem tam ten černej trh rozjel, mi měli naložit mnohem víc.“

Kukla se zasmál a zastavil u vjezdu na hlavní tah. „Kam to bude?“

„Na náměstí.“

„Na který?“

„To opravdový.“

Kukla zahnul doprava a rozjel se podél řeky směrem zpátky ke klinice. Přibrzdil na křižovatce před rodným domem Jaroslava Havlíčka, odbočil do jednosměrky, minul starožitnosti a prodejnu obuvi, před oční optikou najel na kočičí hlavy a za oční optikou vyjel do kopce a zaparkoval před kašnou na největším z katohrobských náměstí.

Náměstí bylo hranaté a živé, kašna zakrytá a zpoza ní trčel na železném kříži placatý Ježíš. Nezdál se ze svého stavu dvakrát urvaný, ale nemohl si vybírat.

Link byl skoro v půlce cigarety, než Kukla zase promluvil.

„Noviny mu říkaj Morzakor.“

„Naše nejnovější městská legenda?“

„Ještě jedna nebo dvě by se snad za dobu vaší nepřítomnosti našly.“

„Radši se ani neptám. Tohle město bylo vždycky divný, ale tohle je…“

„To mi povídejte,“ pronesl Kukla unaveně. „Jakej máte plán?“

Link se na něj zadíval. „Proč myslíte, že nějakej mám?“

„Protože podle těch vašich složek to vypadá, že vždycky nějakej máte. Jenom ne vždycky fungujou.“

Link vyfoukl kouř. „Doufejme, že tenhle fungovat bude. Protože můj plán je koupit si támhle v železářství pěkný nový kladivo s pogumovanou rukojetí a pak s ním umlátit chlapa.“ Naposledy potáhl. „Jestli fungovat nebude, bude si muset Stoklasa nechat ze cvokárny doručit někoho jinýho,“ dodal, cvrnkl vajgl z okýnka a vystoupil.

7.

Teď

„Bylo ti, doufám, jasný, že to je policajt,“ poznamená Lászlo.

„Nade vší pochybnost,“ odvětí Link.

„Já jenom, že asi není nejlepší nápad informovat policajty o tom, že se chystáš umlátit chlapa.“

Link se mu zadívá přes rameno. Silueta v obýváku stojí na místě v mírném předklonu a ramena se jí zvedají. „Zdá se, že nejlepší nápady jsou pro mě poslední dobou vůbec nedostatkový zboží.“

„Jestli nejlepšíma nápadama myslíš nebejt sobeckej zmrd, tak určitě.“

„To mě trochu uráží,“ ohradí se Link. „Kdy jsem se naposledy zachoval jako sobeckej zmrd?“

„No já nevím,“ zamyslí se na oko maňásek. „Například včera, když jsi střelil Mošeho dvanáctkrát do zad?“

„Mošeho jsem přece nestřelil, abych z toho něco měl.“

„Jo aha, stejně jako jsi nic, kurva, neměl z toho, žes řek zkurvenýmu policajtovi, že se chystáš umlátit zkurvenýho chlapa,“ řekne Lászlo. A ještě: „Kurva.“

„To je hodně kurev.“

„To je pro symetrii.“ Lászlo nakloní hlavu do strany. „Já sice nevím, jakej byl tvůj plán. Ale jsem si jistej, žes nějakej měl. Protože takovej ty seš, že jo? Přesně jak to ten tvůj Kukla řek – vždycky nějakej máš.“

Link se podívá na hodinky, natáhne se pro popelník a zápalky a vydoluje ze zmačkané krabičky zmačkanou cigaretu a zapálí si. „Celej já. Muž se zkurveným plánem.“

Chvíli jenom tak sedí. Link dokouří cigaretu, znovu se podívá na hodinky a od dohasínajícího špačku si zapálí ještě jednu.

„Takže jsi mu řek – naprosto bezdůvodně –, že se chystáš umlátit chlapa,“ řekne nakonec Lászlo. A ještě, úplně nesymetricky: „Cos udělal potom?“

Silueta se zase dá do pohybu. Link pokrčí rameny. „Šel jsem umlátit chlapa.“

8.

Před několika dny

Když se dveře se jmenovkou Stejskal pootevřely, Link do nich u zámku kopl. Dveře praštily Kyrila do obličeje a Kyril hekl: „Au! Ksindl! Kurva!“ a s rukou na oku odvrávoral nazad.

Link vešel do bytu, zabouchl za sebou a levou rukou zamkl. V pravé držel fungl nové kladivo s pogumovanou rukojetí a v podpaží vyšetřovací spis.

Kyril na něj vyvalil nezakrytou bulvu. „A doprdele.“

„A doprdele,“ souhlasil Link.

Kyril měřil metr pětašedesát, vážil třiadevadesát kilo a ve skutečnosti se nejmenoval Kyril – alespoň pokud se dalo věřit jménu, jež na jmenovce předcházelo Stejskalovi. Na sobě měl mikinu s kapucí a tepláky a byl mnohem rychlejší, než by třiadevadesátikilový záprtek být měl.

Když k němu Link vykročil, namířil na něho prst a řekl: „Ne!“ A když Link pokračoval, řekl znovu: „Ne!“ A když ani potom neposlechl, začal couvat a řekl naposledy: „Ne!“ a hodil po něm klíče. Link jim uhnul a Kyril po něm hodil mističku na klíče a Link jí taky uhnul a Kyril po něm hodil věšák i se šálou a dvěma bundami a Link se o něj přerazil. Když se mu povedlo znovu nabrat rovnováhu, viděl už jenom, jak tlusťoch mizí ve dveřích do obýváku.

Odložil si vyšetřovací spis na botník a vyrazil za ním. V místnosti byla nainstalovaná stěna s televizí, videorekordérem a tolika filmy na VHS kazetách, že by vydaly na solidní videopůjčovnu. Před ní stálo křeslo s dřevěnými opěrkami, rohový gauč, stolek s nedojedeným obědem a nedopitou lahví piva a Kyril. Přes oko měl rudou rýhu, oko zalité krví, na obličeji odhodlaný výraz a před sebou držel polštář.

„Nechci dopadnout jako Kulich,“ řekl.

„Ironie se stupňuje,“ řekl Link.

„Nebylo to osobní. Neplánoval jsem to. Ale neměl jsem na vybranou. To přece chápeš.“

„To chápu.“

„Oukej. Seš tady kvůli penězům, nebo spínači?“

„Nebo spínači.“

„Oukej. Já ten spínač nemám. A ani nevím, kdo ho má.“ Kyril přešlápl. „Ve světle těchhle informací – že ten spínač nemám a že nevím, kdo ho má, a že co jsem udělal, nebylo osobní – se mi zdá, že bys mohl odložit to kladivo, abychom si v klidu promluvili. Jako dospělí.“

„To bych mohl.“

„Ale neuděláš to.“

„To neudělám.“

Kyril sevřel pevněji polštář. „To mě mrzí,“ řekl a zmáčkl spoušť Steyru GB, který v tom polštáři držel zabalený.

Ozval se tlumený výstřel a v polštáři se objevil pernatý kráter. Kulka zabzučela kolem Linkova ucha a zavrtala se do zdi.

Link vyrazil proti Kyrilovi. Kyril zmáčkl spoušť znovu a zase netrefil, a tak ji zmáčkl ještě jednou a ještě jednou netrefil a potom už byl Link u něj a Kyril řekl: „Ne!“ a Link ho praštil do brady.

Kyril zakolísal a zády narazil do nábytku a pobořil videokazety. Pustil ohořelý polštář a zkusil Linka střelit zblízka. Link chytil pistoli za hlaveň, trhl s ní do strany a uhodil Kyrila kladivem do ramene. Kyril vykřikl, pustil zbraň a odstrčil ho.

Link si otočil pistoli v ruce a podíval se na ni. Vypadala jako pistole. Hned nato se proti němu Kyril vrhl. V předklonu ho objal kolem pasu, nadzvedl a hodil s ním proti televizi.

Televize zajiskřila a po obrazovce se rozjela pavučina prasklin. Link se sesunul na koberec a Kyril se ho pokusil kopnout do břicha. Link ho bodl pistolí do holeně. Kyril znovu vykřikl a odtáhl se a Link ho praštil kladivem do kolena, na něž přenesl váhu.

V koleni křuplo. Kyril naposledy vykřikl a svalil se na podlahu, kde zůstal ležet na zádech. Pohupoval se ze strany na stranu, držel se za stehno a tiše naříkal.

Link se nad něj naklonil. „Měl sis koupit desert eagle. Je sice hrozně nepřesnej, ale třeba by se ta jeho nepřesnost nějak vykrátila s tím, jak blbě střílíš,“ řekl a rozmáchl se a praštil ho kladivem do čela.

Kyril se propadl do bezvědomí.

* * *

Probudil se v křesle, když mu Link přitloukal k opěradlu i druhou ruku.

„Ježíši Kriste!“ vytřeštil na to oči. Po tučných prstech mu stékala krev a z tučných záprstí mu trčely hlavičky stoosmdesátimilimetrových hřebíků.

„Neboj, předtím jsem je vydezinfikoval,“ řekl Link a odložil kladivo na stůl vedle steyru. „No, a teď si můžeme v klidu promluvit. Jako dospělí.“

Kyrilovi konečně došlo, že by ho to mělo bolet. Zatnul zuby. Na čele mu vyrazil pot. „To jsem chtěl přece udělat i předtím,“ vycedil.

Link pokrčil rameny. „Bál jsem se, že po mně zase něco hodíš.“ Vstal, přešel ke stěně a shodil pár dalších filmů. Potom sáhl dozadu na polici a vytáhl krabičku devítimilimetrových nábojů. Posadil se naproti Kyrilovi, sebral pistoli, vyhodil z ní zásobník a začal ho dobíjet. Náboje se do něj vkládaly seshora jako u útočné pušky a vešlo se jich tam osmnáct.

Klik-klak. Jeden za druhým.

„Dělali jste tohle zajatcům v Afghánistánu?“

„Ty jsme waterboardovali,“ řekl Link. „A sem tam jsme někomu vypíchli oko, když se zkoušel tvářit jó zatvrzele.“

„No,“ Kyril polkl, „myslím, že v mým případě není důvod ani k jednomu.“

„Já si myslím, že Upír z Feratu je nedoceněnej,“ řekl Link, zasunul zásobník do zbraně a zalomcoval závěrem. „Ale koho, kurva, zajímá můj názor, že jo?“ Pohnul pojistkou na straně a úderník se s cvaknutím vrátil na místo. „Samozřejmě, já nikoho nezabil ani nikoho nenechal zabít, a dokonce kvůli mně ani nešel nikdo sedět, takže nejsem tak zajímavej.“

Kyril zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Víš co?“ řekl potom. „Jdi se vysrat, ty pokrytecká buzno.“

„To jsou poměrně ostrý slova na někoho v tvý pozici.“

Kyril se uchechtl. „Možná si myslíš, že seš děsivej. A myslíš si to špatně.“ Zvedl hlavu a najednou to vůbec nebyl ten vystrašený Kyril co předtím. „To muzeum byla moje poslední šance. A pak sračky trefily větrák. Já nemoh jít do kriminálu, Stoklasa by mě klidně nechal oddělat i tam. Improvizoval jsem a Lenka to odsrala. Bohužel to znamenalo přijít i o část zboží, a tak to musel odsrat i Kulich.“

„A přirozeně jsem to musel odsrat i já,“ konstatoval Link. „Hádám, že se ti moje zatčení dost hodilo. Stoklasa moh klidně nechat v kriminále oddělat mě a vyřešit tím krom svýho problému i ten tvůj.“

„Jo, ale nenechal a nevyřešil. A já mám pazoury přitlučený ke zkurvenýmu křeslu a ze všech lidí zrovna ty na mě hraješ morálního vítěze. Takže víš co? Možná jsi mě napoprvý přeslech – jdi se vysrat, ty pokrytecká buzno. Lidi to odsrali, to je fakt. Ale ty bys na mým místě udělal to samý.“

„Ne, neudělal,“ řekl Link.

„Opravdu? A co bys udělal?“

„Oddělal by nás všechny rovnou,“ řekla Lenka z gauče.

Kyril zavřel oči. „No jasně.“

Lenka s Linkem si vyměnili pohled. „To je zřejmě jeden způsob, jak reagovat na mrtvý lidi.“

Kyril se usmál. „Neber si to zle – klidně si představ, že jsem se vyděsil, nebo že jsem ohromně nadšenej, nebo jakoukoliv jinou požadovanou reakci. Já jen, že už to dává smysl.“

„Co jako?“

„Tohle. Ty moje přitlučený pazoury,“ podíval se dolů a hlasitě polkl. Ale pokračoval: „A že tadyhle Link jde po spínači a ani ho nenapadlo říct si o prachy. Všichni víme, že nic z toho mu není podobný. Že k rozpoutání takovýho bordelu potřebuje jinou motivaci než pomstu.“

„Proč myslíš?“ zeptal se Link.

„Protože jinak bys mě prostě zastřelil hned po tom, co jsem ti řek, že nevím, kde ten spínač je. Ale to, že mám přitlučený pazoury a žes mě pořád ještě nezastřelil, znamená, že ten spínač chceš fakt hodně. Což znamená, že si myslíš, že s ním můžeš přivíst tady fräulein zpátky. Což mě teda mrzí, že musím bejt posel špatných zpráv.“

„Ale, nebuď negativista. Jsem si jistej, že s trochou snahy se dopracujeme k aspoň přibližnýmu směru.“

„Jo, no… On bohužel problém není ani tolik v přibližnejch směrech, jako že jsou ti ty přibližný směry na dvě věci.“

„Fakt, jo?“

„Jo. Protože cokoliv s tím spínačem hodláš podniknout, nebude fungovat.“ Kyril pohnul prsty a zasyčel. „Aspoň ne způsobem, jakým si asi myslíš.“

„Nepovídej,“ řekl Link. „Jak jsi na to přišel?“

„Udělal jsem si výzkum.“

„Fascinující. Protože i já jsem si udělal výzkum a vyšlo mi, že to bude fungovat, přesně jak si myslím. A až příště z tvýho ksichtu vyjde nějakej zvuk, měl by radši bejt nositelem nějaký hodně zajímavý informace. Protože my si tady nebudeme hrát na Kouzelnou školku. Žádný stěží legální výslechový metody ani zkurvená oftalmologie. Prostě ti položím otázku – a bude to otázka, na kterou jsi už odpovídal, ale hej, možná se ti ještě nějakej ten detail vybaví.“

„A když ne?“

Link pokrčil rameny. „Střelím tě do hlavy a dopadneš přesně jako Kulich.“

„Dobře,“ pronesl rezignovaně Kyril. „Ani se tu otázku nemusíš obtěžovat pokládat. Odpovím ti na ni rovnou a budu pořádně artikulovat, aby to pobrali i ty pomalejší: Nevím, kde ten spínač je.“

Link vstal, přešel k oknu a podíval se na parkoviště. „A kdo to ví?“

„Byl to přece Kulichův kontakt. Kulichův kšeft.“

„Kulich je mrtvej,“ řekla Lenka.

„To je pravda.“

Link se natáhl pro kouřící polštář. „Tak k čemu seš mi, kurva, dobrej?“ řekl a střelil Kyrila do hlavy.

9.

Teď

„Mám jednu otázku,“ řekne Lászlo a silueta v obýváku narazí do dveří a skácí se. Maňásek se ohlédne. „Mám několik otázek.“

Moše sáhne do hromádky plastových obalů, vyloví z ní pistoli a namíří ji na Linka.

„Tys mi lhal,“ naváže Lászlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prokletí pro všechny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.