Zpravodajské služby a zpravodajská činnost

Zpravodajské služby a zpravodajská činnost

Luděk Michálek

Ladislav Pokorný

Jozef Stieranka

Michal Marko

Adrián Vaško

Vzor citace:

MICHÁLEK, L., POKORNÝ, L., STIERANKA, J., MARKO, M., VAŠKO, A. Zpravodajské služby a zpravodajská činnost. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 440 s.

Jednotlivé kapitoly zpracovali:

Ing. Bc. Luděk Michálek, Ph.D. – editor a kap. 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 a 13 = 7,6 AA

doc. JUDr. Ladislav Pokorný, Ph.D. – kap. 3, 4 a 14.3 = 10,5 AA

prof. Ing. Jozef Stieranka, PhD. – kap. 7.6 a 14 = 5, 9 AA

JUDr. Michal Marko, PhD. – kap. 2 = 2 AA

JUDr. Adrián Vaško, PhD. – kap. 5 a 6 = 5,2 AA

Kapitoly 3 a 4 vznikly za podpory projektu „Centrum excelence pro kyberkriminalitu, kyberbezpečnost a ochranu kritických informačních infrastruktur“ reg. č.: CZ.02.1.01/0.0/0.0/16_019/0000822 financovaného z EFRR.

Recenzovali:

prof. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D.

doc. JUDr. Bohumil Milan Pikna, CSc.

Právní stav publikace je k 1. 1. 2021.

© Ing. Bc. Luděk Michálek, Ph.D., doc. JUDr. Ladislav Pokorný, Ph.D., prof. Ing. Jozef Stieranka, PhD., JUDr. Michal Marko, PhD., JUDr. Adrián Vaško, PhD. 2021

ISBN 978-80-7598-725-9 (brož.)

ISBN 978-80-7598-726-6 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-727-3 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorech

Ing. Bc. Luděk Michálek, Ph.D. se narodil v roce 1962 v Táboře. V současnosti (od roku 2010) působí na Policejní akademii České republiky v Praze, kde vyučuje a vědecky působí zejména v oblasti tzv. zpravodajských studií, tedy vyučuje předměty zaměřené na zpravodajství a práci s informacemi obecně. Současně pravidelně přednáší v této problematice i na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy. V minulosti pracoval téměř 30 let v resortu obrany, polovinu této doby jako letecký specialista v oblasti elektroniky, od roku 1995 pak v oblasti vojenského zpravodajství. Zúčastnil se několika zahraničních vojenských misí na Balkáně a v Afghánistánu. Je autorem či spoluautorem řady článků a publikací zabývajících se problematikou zpravodajství a zpravodajských služeb.

Doc. JUDr. Ladislav Pokorný, Ph.D. absolvoval magisterská a doktorská studia práva na Právnické fakultě UJEP (MU) v Brně. V roce 2014 habilitoval v oboru Bezpečnostní management a kriminalistika. Dlouhodobě se zabývá legislativou zpravodajských služeb ČR. Vedle toho se věnuje činnosti akademické, výzkumné a publikační, v níž se zaměřuje na problematiku zpravodajských služeb, problematiku práva v oblasti bezpečnosti a na otázky trestního práva ve srovnávací perspektivě. Je docentem Katedry kriminální policie Fakulty bezpečnostně právní Policejní akademie ČR v Praze, je členem vědecké rady Fakulty bezpečnostního managementu PA ČR. Na Masarykově univerzitě v Brně je odborným pracovníkem Ústavu práva a technologií Právnické fakulty, je členem oborové rady pro program Právo informačních a komunikačních technologií a členem komise pro rigorózní zkoušky pro obor Bezpečnostní a strategická studia. Je autorem řady odborných publikací a odborných článků.

Prof. Ing. Jozef Stieranka PhD. (1959) v roku 1982 ukončil štúdium na Fakulte riadenia Vysokej školy ekonomickej v Bratislave. V rokoch 1983–2003 pôsobil v Policajnom zbore SR, kde zastával rôzne funkcie, naposledy 1998 až 2002 vykonával funkciu riaditeľa Úradu finančnej polície. Spoluzakladal slovenskú finančnú spravodajskú jednotku. Absolvoval množstvo zahraničných stáží a pobytov (FBI USA, Francúzsko, Španielsko, Taliansko, Švajčiarsko, Veľká Británia, Argentína, Panama). Od roku 2002 pôsobí na Akadémii PZ v Bratislave, kde sa venuje vedeckej a pedagogickej činnosti so zameraním na problematiku odhaľovania finančnej kriminality a problematiku spravodajskej činnosti. V roku 2004 habilitoval na docenta v odbore bezpečnostné služby. V roku 2013 ho Prezident SR vymenoval za vysokoškolského profesora. Je autorom desiatok vedeckých a odborných článkov a monografií. (napr. Pranie špinavých peňazí – 2000, Organizovaná kriminalita v SR – 2004, Operatívne procesy a operácie – 2012, Spravodajská činnosť – 2013, Daňové úniky a daňová kriminalita v SR – 2016, Legalizácia príjmov z trestnej činnosti – 2018, Kriminálne spravodajstvo – 2019). Je riešiteľom viacerých vedeckovýskumných úloh. Na Akadémii PZ v Bratislave je členom vedeckej rady a garantom študijného odboru bezpečnostné vedy.

mjr. JUDr. Michal Marko, PhD. se narodil v roce 1983 v Bratislavě. Příslušníkem Policejního sboru Slovenské republiky je od roku 2003. V současnosti je služebně zařazen na Akademii Policejního sboru v Bratislavě na oddělení služební činnosti. V letech 2010 až 2019 působil na katedře kriminální policie Akademie Policejního sboru v Bratislavě, přičemž se specializoval zejména na problematiku operativně pátrací a zpravodajské činnosti. Je spoluautorem několika vědeckých monografií a autorem mnohých odborných článků a dalších publikací zaměřených na problematiku operativně pátrací a zpravodajské činnosti.

JUDr. Adrián Vaško, PhD. (1974), v současnosti působí jako vysokoškolský pedagog na Právnické fakultě Univerzity Mateja Bela v Banské Bystrici. Předtím na katedře kriminální policie Akademie Policejního sboru v Bratislavě. V minulosti pracoval v bezpečnostních složkách Slovenské republiky a v resortu zahraničních věcí Slovenské republiky, včetně působení na Velvyslanectví Slovenské republiky v Moskvě. V rámci vědecko-pedagogické činnosti se věnuje především problematice trestního řízení, operativně pátrací činnosti a zpravodajské činnosti. V daných oblastech je autorem a spoluautorem vědecké monografie, vysokoškolské učebnice, učebních textů a mnoha domácích a zahraničních vědeckých příspěvků.

Seznam použitých zkratek[1]

Právní předpisy

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

tr. řád

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

Ústava

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

zák. o BIS

zákon č. 154/1994 Sb., o Bezpečnostní informační službě

zák. o FBIS

zákon č. 244/1991 Sb., o Federální bezpečnostní informační službě a o používání zpravodajských prostředků

zák. o ochraně před odposlechem

zákon č. 166/2003 Z. z., o ochrane súkromia pred neoprávneným použitím informačno-technických prostriedkov a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o ochrane pred odpočúvaním)

zák. o ochraně utaj. informací

zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zák. o Policejním sboru

zákon č. 171/1993 Z. z., o Policajnom zbore

zák. o Policii ČR

zákon č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky

zák. o SIS

zákon č. 46/1993 Z. z., o Slovenskej informačnej službe

zák. o VOZ

zákon č. 67/1997 Sb., o Vojenském obranném zpravodajství

zák. o VS

zákon č. 198/1994 Z. z., o Vojenskom spravodajstve

zák. o VZ

zákon č. 289/2005 Sb., o Vojenském zpravodajství

zák. o zprav. službách ČR

zákon č. 153/1994 Sb., o zpravodajských službách České republiky

Ostatní zkratky

ABSD

Asociace bývalých zpravodajských důstojníků (SR)

ABW

Agentura pro vnitřní bezpečnosti (Polsko) (Agencja Bezpieczeństwa Wewnętrznego)

AbwA

Úřad obrany (Rakousko) (Abwehramt)

ACINT, ACOUSTINT

akustické zpravodajství (Acustic / Acoustic Intelligence)

AH

Úřad na ochranu ústavy (Maďarsko) (Alkotmányvédelmi Hivatal)

AJP

spojenecká společná publikace (NATO) (Allied Joint Publication)

AW

Zpravodajská agentura (Polsko) (Agencja Wywiadu)

BfV

Spolkový úřad na ochranu ústavy (SRN) (Bundesamt für Verfassungschutz)

BIS

Bezpečnostní informační služba (ČR)

BK

Úřadu spolkového kancléře (SRN) (Bundeskanzleramt)

BKA

Spolkový kriminální úřad (SRN) (Bundeskriminalamt)

BND

Spolková zpravodajská služba (SRN) (Bundesnachrichtendienst)

BVT

Spolkový úřad pro ochranu ústavy a boj proti terorismu (SRN) (Bundesamt für Verfassungsschutz und Terrorismusbekämpfung)

CBA

Ústřední protikorupční úřad (Polsko) (Centralne Biuro Antykorupcyjne)

CGI

Zpravodajství pobřežní stráže (USA) (Coast Guard Intelligence)

CIA

Ústřední zpravodajská služba (USA) (Central Intelligence Agency)

CIG

Ústřední zpravodajská skupina (Central Intelligence Group)

CIMIC

civilně-vojenská spolupráce (Civil Military Cooperation)

CKO

Centrum pro kybernetickou obranu Slovenské republiky

CNCTR

Národní komisi pro kontrolu zpravodajské techniky (Francie) (Commission nationale de contrôle des techniques de renseignement)

COI

Koordinátor informací (USA) (Coordinator of Information)

COIN

Protipovstalecký (Counterinsurgency)

COMINT

komunikační zpravodajství (Communication Intelligence)

COSI

Stálý výbor pro operativní spolupráci v oblasti vnitřní bezpečnosti (Standing Committee on Operational Cooperation on Internal Security)

CRIMINT

kriminální zpravodajství (Criminal Intelligence)

CSE

Středisko bezpečnosti komunikací (Kanada) (Communication Security Establishment)

CSIS

Kanadská bezpečnostní zpravodajská služba (Kanada) (Canadian Security Intelligence Service)

ČEKA

Všeruská mimořádná komise pro boj s kontrarevolucí a sabotáží (SSSR)

ČNR

Česká národní rada

ČR

Česká republika

ČSFR

Česká a Slovenská Federativní Republika

D.I.A

Obranná zpravodajská agentura (Indie) (Defence Intelligence Agency)

DCAF

Ženevské středisko pro demokratickou kontrolu ozbrojených sil

DCRI

Centrální ředitelství pro vnitřní zpravodajství (Francie) (Direction centrale du renseignement intérieur)

DEA

Úřad pro potírání drog (USA) (United States Drug Enforcement Administration)

DGSE

Generální ředitelství vnější bezpečnosti (Francie) (Direction générale de la sécurité extérieure)

DGSI

Generální ředitelství pro vnitřní bezpečnost (Francie) (Direction générale de la sécurité intérieure)

DI

Zpravodajství (ministerstva) obrany (Defence Intelligence), dříve DIS (Defence Intelligence Staff)

DIA

Zpravodajská služba ministerstva obrany (USA) (Defense Intelligence Agency)

DIWA

Agenturu pro informační válku (Indie) (Defence Information Warfare Agency)

DNI

Ředitel národního zpravodajství (USA) (Director of National Intelligence)

DNRED

Národní ředitelství pro zpravodajské a celní vyšetřování (Francie) (Direction Nationale du Renseignement et des Enquêtes Douanières)

DPSD

Ředitelství pro ochranu a bezpečnost (ministerstva) obrany (Francie) (Direction de la protection et de la sécurité de la defense)

DRM

Ředitelství vojenského zpravodajství (Francie) (Direction du renseignement militaire)

DRSD

Ředitelství pro obranné zpravodajství a bezpečnost (Francie) (Direction du renseignement et de la sécurité de la Défense)

DST

Ředitelství pro územní dohled (Francie) (De la surveillance du územoire)

ECIM

Evropský model kriminálního zpravodajství (European Criminal Intelligence Model)

Electro-OPTINT

elektro-optické zpravodajství (Electro-Optic Inteligence)

ELINT

elektronické zpravodajství (Electronic Intelligence)

EMPACT

Evropská multidisciplinární platforma proti kriminálním hrozbám (European Multidisciplinary Platform Against Criminal Threats)

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

EU

Evropská unie

FAPSI

Federální služba vládního spojení a informací (Rusko) (Федеральное агентство правительственной связи и информации)

FBI

Federální úřad vyšetřování (USA) (Federal Burea of Investigation)

FBIS

Federální bezpečnostní informační služba (Československo po 1989)

FE

Dánská obranná zpravodajská služba (Dánsko) (Forsvarets Efterretningstjeneste)

FIA

Federální vyšetřovací služba (Pákistán) (Federal Investigation Agency)

FININT

finanční zpravodajství (Financial Intelligence)

FIS

Federální informační služba (Československo po 1989)

FMV

Federální ministerstvo vnitra

FRA

Rádiové zařízení ministerstva obrany (Švédsko) (National Defence Radio Establishment, Försvarets radioanstalt)

FSA

Oddělení bezpečnosti norského ministerstva obrany (Norsko) (Norwegian Defence Security Department, Forsvarets sikkerhetsavdeling)

FSB

Federální služba bezpečnosti (Rusko) (Федеральная служба безопасности Российской Федерации)

FSO

Federální služba ochrany Ruské federace (Rusko) (Федеральная служба охраны Российской Федерации)

GCCS

Vládní škola kódů a šifer (Velká Británie – předchůdkyně GCHQ) (Government Code and Cypher School)

GCHQ

Centrála vládního spojení (Velká Británie) (Government Communications Headquarters)

GEOINT

geoprostorové nebo geografické zpravodajství (Geospatial Intelligence)

GRU

Hlavní zpravodajská správa generálního štábu ozbrojených sil Ruské federace (Rusko) (Главное Разведывательное Управление)

GUR MOU

Hlavní ředitelství zpravodajství Ministerstva obrany Ukrajiny (Ukrajina) (Головне управління розвідки Міністерства оборони України)

HNaA

Zpravodajská služba ozbrojených sil (Rakousko) (Heeres-Nachrichtenamt)

HUMINT

zpravodajství z lidských zdrojů (Human Intelligence)

IB

Zpravodajský úřad (Indie, Pákistán) (Intelligence Bureau)

IC

Zpravodajská komunita (USA) (United States Intelligence Community)

IH

Informační úřad (Maďarsko) (Információs Hivatal)

IMEI

Mezinárodní identita mobilního zařízení (International Mobile Equipment Identity)

IMINT

obrazové (někdy optoelektronické) zpravodajství (Imagery Intelligence)

INFOPS

informační operace

INR

Úřad zpravodajství a výzkumu Ministerstva zahraničí (USA) (Bureau of Intelligence and Research)

INSCOM

Velitelství pozemních sil USA pro zpravodajství a bezpečnost (USA) (United States Army Intelligence and Security Command)

IPOE

Zpravodajská příprava operačního prostředí (Intelligence Preparation of the Operational Environment)

ISAF

Mezinárodní bezpečnostní podpůrné síly (International Security Assistance Force)

ISI

Ředitelství společného zpravodajství (Pákistán) (Inter-Services Intelligence)

ISR

zpravodajství, dohled a průzkum (Intelligence, Surveillance, and reconnaissance)

JIC

Společný zpravodajský výbor (Velká Británie) (Joint Intelligence Committee)

KGB

Výbor státní bezpečnosti (SSSR) (Комитет государственной безопасности)

KNBSZ

Vojenská služba národní bezpečnosti (Maďarsko) (Katonai Nemzetbiztonsági Szolgálat)

KSA

Velitelství strategického velení (SRN) (Kommando Strategische Aufklärung)

KSI

Úřad pro speciální akvizici (Švédsko – MUST) (Kontoret för särskild inhämtning)

LEA

právo prosazující agentura/organizace (Law Enforcement Agency)

LfV

Zemský úřad na ochranu ústavy (SRN) (Landesamt für Verfassungschutz)

MAD

Vojenská obranná služba (SRN) (Militarischer Abschirmdienst)

MASINT

měřící a znakové zpravodajství (Measurement and Signature Intelligence)

MASP

Víceletý strategický plán (Multi-annual Strategic Plan)

MCIA

Zpravodajství námořní pěchoty USA (USA) (Marine Corps Intelligence Activity)

MEDINT

zdravotnické zpravodajství (Medical Intelliegence)

MI

vojenské zpravodajství (military intelligence)

MI5, BSS

Britská bezpečnostní služba (Velká Británie) (British Security Service)

MI6, SIS

Tajná zpravodajská služba (Velká Británie) (Secret Intelligence Service)

MLT

vojenský styčný tým (Military Liaison Team)

MUST

Vojenská zpravodajská a bezpečnostní služba (Švédsko) (Militära underrättelse-och säkerhetstjänsten)

NABU

Národní protikorupční úřad Ukrajiny (Ukrajina) (Національне антикорупційне бюро України)

NATO

Severoatlantická smlouva

NBH

Národní bezpečnostní úřad (Maďarsko) (Nemzetbiztonsági Hivatal)

NBI / KRP

Národní úřad pro vyšetřování (Finsko) (National Bureau of Investigation / Keskusrikospoliisi)

NBRU

Národní úřad pro vyšetřování (Ukrajina) (Національної Бюро Розслідувань України)

NBSZ

Národní bezpečnostní služba (Maďarsko) (Nemzetbiztonsági Szakzolgálat)

NBÚ

Národní bezpečnostní úřad

NCA

Národní kriminální agentura (Velká Británie) (National Crime Agency)

NCIS

Námořní kriminální vyšetřovací služba (USA) (Naval Criminal Investigative Service)

NCS

Národní tajná služba (USA) (National Clandestine Service)

NEC

Národní EMPACT koordinátor (National EMPACT Coordinator)

NGA

Národní agentura pro geografické zpravodajství (USA) (National Geospatial Intelligence Agency)

NKVD, MGB

předchůdkyně KGB (Комитет государственной безопасности)

NRO

Národní úřad pro průzkum (USA) (National Reconnaissance Office)

NS

Nejvyšší soud České republiky

NSA

Národní bezpečnostní agentura (USA) (National Security Agency)

NSS

Nejvyšší správní soud České republiky

NUCINT

zpravodajství o zdrojích radioaktivního záření (Nuclear Intelligence)

NVSZ

Služba na ochranu národa (Maďarsko) (Nemzeti Védelmi Szolgálat)

OAP

Operační akční plán (Operational Action Plan)

OBZ

Obranné zpravodajství (Československo 1945–1946)

OCTA

Hodnocení hrozby organizované kriminality (Organized Crime Threat Assessment)

ODNI

Úřad ředitele národního zpravodajství (USA) (Office of the Director of National Intelligence)

OFCO

ofenzivní kontrazpravodajská operace (Ofensive Counterintelligence Operation)

ONI

Úřad námořního zpravodajství (USA) (Office of Naval Intelligence)

OPINTEL

operační zpravodajství (Operational Intelligence)

OSI

Úřad zvláštního vyšetřování letectva USA (USA) (Office of Special Investigation)

OSINT

zpravodajství z otevřených zdrojů (Open Source Intelligence)

OSN

Organizace spojených národů

OSS

Úřad strategických služeb (USA) (Office of Strategic Services)

PE TIEDOS

Zpravodajská sekce velitelství obrany (Finsko) (Intelligence Division of Defence Command, Pääesikunnan tiedusteluosasto)

PET

Policejní zpravodajská služba – Dánská bezpečnostní a zpravodajská služba (Dánsko) (Politiets Efterretningstjeneste)

PST

Policejní bezpečnostní služba (Norsko) (Politiets Sikkerhets Tjeneste)

PSYOPS

psychologické operace

PVTIEDL

Finská obranná zpravodajská agentura (Finsko) (Finnish Defence Intelligence Agency, Puolustusvoimien tiedustelulaitos)

RADINT

radarové zpravodajství (Radar Intelligence)

RAW, R&AW

Výzkumné a analytické křídlo (Indie) (Research and Analysis Wing)

RG

Všeobecné zpravodajství (Francie) (Centrale des Renseignements généraux)

RINT

zpravodajství zabývající se neúmyslným elektrickým a elektronickým vyzařováním (Radiation Intelligence)

SÄKK

Bezpečnostní úřad (Švédsko – MUST) (Säkerhetskontoret)

SÄPO

Švédská bezpečnostní služba (Švédsko) (Säkerhetspolisen)

SATINT

satelitní zpravodajství (Satellite Intelligence)

SBU

Bezpečnostní služba Ukrajiny (Ukrajina) (Служба безпеки України, Sluzhba bezpeky Ukrayiny)

SEISMINT

seismické zpravodajství (Seismic Intelligence)

SIGINT

signálové zpravodajství (Signal Intelligence)

SIRC

Bezpečnostní zpravodajský kontrolní výbor (Kanada) (Security Intelligence Rewiew Commitee)

SIS

Slovenská informační služba (SR)

SKPV

Služba kriminální policie a vyšetřování

SKW

Vojenská kontrarozvědka (Polsko) (Służba Kontrwywiadu Wojskowego)

SOCA

Agentura pro boj se závažným organizovaným zločinem (Velká Británie) (Serious Organized Crime Agency)

SOCINT

sociokulturní zpravodajství (Sociocultural Intelligence)

SOCMINT

zpravodajství sociálních sítí (Social Media Intelligence)

SOCTA

Hodnocení hrozeb závažné a organizované kriminality (Serious and Organised Crime Threat Assessment)

SOE

Výbor zvláštních operací (Velká Británie, 2. sv. válka) (Special Operations Executive)

SR

Slovenská republika

SRN

Spolková republika Německo

SSSR

Svaz sovětských socialistických republik

SSU

Jednotka strategických služeb (Strategic Service Unit)

StB

Státní bezpečnost (Československo do 1989)

SUPO

Finská bezpečnostní zpravodajská služba (Finsko) (Finnish Security Intelligence Service, Suojelupoliisi)

SVR

Služba vnější rozvědky (Rusko) (Служба Внешней)

SWW

Vojenská zpravodajská služba (Polsko) (Służba Wywiadu Wojskowego)

SZR

Zahraniční zpravodajská služba Ukrajiny (Ukrajina) (Служба зовнішньої розвідки України, Sluzhba zovnishn'oyi rozvidky Ukrayiny)

TACINTEL

taktické zpravodajství (Tactical intelligence)

TECHINT

technické zpravodajství (Technical Intelligence)

TEK

Protiteroristické centrum (Maďarsko) (Terrorelharitási Kozpoint)

- TESSOC

Terorismus, špionáž, sabotáž, subverze a organizovaný zločin (Terrorism, Espionage, Sabotage, Subversion and Organized Crime)

TIBEK

Protiteroristické kriminální informační a analytické centrum (Maďarsko) (Terrorelhárítási Információs és Bűnügyi Elemző Központ)

UNDK

Zpravodajský úřad (Švédsko – MUST) (Underrättelsekontoret)

ÚOÚD

Úřadu pro ochranu ústavy a demokracie Federálního ministerstva vnitra (Československo po 1989)

ÚS

Ústavní soud České republiky

ÚZSI

Úřad pro zahraniční styky a informace (ČR)

VKR

Vojenská kontrarozvědka (Československo do roku 1989)

VOZ

Vojenské obranné zpravodajství (ČR)

VS

Vojenské zpravodajství (SR)

VZ

Vojenské zpravodajství (ČR)

VZČ

Výbor pro zpravodajskou činnost

VZS

Vojenská zpravodajská služba (ČR)

WMD

proliferace zbraní hromadného ničení (Weapons of Mass Destruction)

WNINTEL

varovné zpravodajství (Warning Intelligence)

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Zpravodajství a zpravodajské služby provází lidstvo prakticky po celou jeho moderní historii, jsou spjaty s existencí státních útvarů, jimž pomáhají zajišťovat jednu ze základních životních potřeb – vnější i vnitřní bezpečnost. K tomu potřebují disponovat nejen obecně známými informacemi, ale i takovými, které mohou získat jen specifickými prostředky, a tak vznikly a stále vznikají a pracují zpravodajské služby. Protože takové služby budují všechny státy, snaží se pak jedna druhou vzájemně převézt, trumfnout, oklamat, podvést, a tak vznikla ona pověstná „krajina (nebo pustina) zrcadel“[1], ve které nikdo neví, co je skutečnost a co jen odraz v zrcadle, jak údajně popsal svět vzájemného soupeření zpravodajských služeb legendární šéf kontrarozvědky CIA James Angelton. Pravděpodobně každý o zpravodajských službách něco slyšel, ale vzhledem k tomu, že služby pracují s utajením, z většiny zdrojů je možné si učinit pouze nepříliš přesnou představu o jejich skutečném fungování. Teprve v nedávné minulosti se služby staly předmětem akademické výuky, jejímž obsahem je disciplína „intelligence studies“ neboli zpravodajská studia, snažící se o seriózní rozpracování teorie a praxe zpravodajství z pohledu zpravodajské činnosti (aktivity) a zpravodajských institucí – organizací.

Cílem této publikace tedy není poskytnout čtenáři návod, jak se stát tajným agentem à la James Bond, Triple X nebo Ethan Hunt. Za uspokojivý výsledek budou autoři považovat, když čtenář po přečtení publikace bude schopen realističtěji než předtím porozumět tomu, co tištěná a ostatní média prezentují o činnosti zpravodajských služeb, ale také realističtěji, i když to pak možná bude méně zábavné, nahlížet na činy výše zmíněných fiktivních hrdinů špionážních románů a filmů. Samozřejmě, pokud se kdokoliv ze čtenářů tohoto textu kdykoliv v budoucnosti dostane do skutečného světa agentů a zpravodajských her a informace načerpané čtením této publikace shledá alespoň nepatrně užitečnými a využitelnými, budou autoři naprosto spokojeni a budou to považovat za splnění předsevzetí, se kterými předkládanou monografii začali psát.

Jak je uvedeno výše, publikace není učebnicí nebo příručkou pro špiony nebo zpravodajské důstojníky konkrétní zpravodajské služby, proto také v některých kapitolách (např. hned úvodní kapitola o definici zpravodajství a rozdělení zpravodajských služeb nebo kapitola o zpravodajském cyklu) nepodává jednoznačná vysvětlení a stanoviska, ale spíše shrnuje, jak jsou řešené problémy vnímány a prezentovány v rámci mezinárodní zpravodajské komunity, nebo jak se někdy familiárně říká, v „intel businessu“. U jednotlivých pojmů se autoři vždy snaží uvádět a vysvětlit současně i jejich anglické ekvivalenty. Důvody jsou, myslíme, nasnadě – jednak je nejvíce dostupné literatury k této problematice právě v anglickém jazyce a dále, pokud se čtenář v budoucnu setká se zpravodajskou činností na mezinárodní úrovni v rámci NATO nebo EU, vychází používaná terminologie ponejvíce z anglického názvosloví.

Jednotlivé pojmy a jejich definice jsou v publikaci uváděny postupně tak, jak se budou logicky objevovat v textu. Pokud nebude uvedeno jinak, v případě různých definic a vysvětlení konkrétního pojmu autor použije ten, který se nejvíce blíží jeho chápání dané problematiky tak, aby odpovídal duchu předkládaného textu.[2]

Pokud jde o faktografické skutečnosti a historické informace, přidržují se autoři vždy v textu uvedených pramenů, které se však svým obsahem někdy mohou rozcházet s prameny jinými. Svět zpravodajství a tajných služeb je již ze své podstaty velmi uzavřený, nejednoznačný, rozmanitý a velmi těžko čitelný. Proto je v této oblasti lidské činnosti jen velmi málo jednoznačně definovaných a definovatelných skutečností, velmi málo pevně ukotvených bodů, a tedy velmi málo jistoty obecně. Na druhou stranu tato nejistota, nejednoznačnost, zamlženost a tajuplnost jsou důvody, které činí tuto činnost tak zajímavou a přitažlivou. Pokud tedy v textu některý z autorů uvádí svá vlastní hodnocení, popř. některé dílčí závěry, je potřebné je chápat ne jako dané a neměnné skutečnosti, ale pouze jako názor autora podložený však studiem příslušných písemných pramenů nebo založený na vlastní zkušenosti. Tento názor by měl čtenáři sloužit jako podklad k vytvoření případných vlastních hodnocení a závěrů nebo jako východisko k dalšímu studiu v této oblasti.

V současném medializovaném světě snad neexistuje jediná významnější událost, která by nebyla následně interpretována buď výrazně jinak, než jak to provedla oficiální místa, nebo dokonce vysvětlována na základě různých konspiračních teorií (smrt Johna Fitzgeralda Kennedyho, útoky z 11. 9. 2001, havárie letadla polského prezidenta v roce 2010, pandemie nemoci COVID-19 atd.). Tato teze platí dvojnásob o světě zpravodajských služeb, které v mnoha případech svou činnost kromě „běžného“ utajení maskují i cílenými dezinformacemi a klamáním. Jedním z dílčích cílů této publikace je poskytnout čtenáři nástroj k alespoň částečnému pochopení takových mediálních a zpravodajských her a k lepší schopnosti oddělit fakta od zavádějících nánosů fantazie a v horším případě úmyslného klamání.

Pokud se týká literatury zabývající se problematikou zpravodajství, je třeba říci, že v této oblasti existuje, celkem logicky, výrazná disproporce, která se nutně projevuje i v tomto textu. Většina dostupných písemných i elektronických zdrojů pochází ze západních zemí (tedy demokratických a námi považovaných za spojenecké nebo alespoň přátelské) a ve své většině pojednává o problematice činnosti vlastních, tedy západních zpravodajských služeb. Na druhé straně existuje, opět celkem logicky, velmi omezené množství původní literatury pojednávající o zpravodajských službách zemí, které můžeme považovat za potenciální hrozbu nebo přinejmenším za ne příliš přátelsky nakloněné (Rusko, Čína, Írán, některé arabské státy, některé země bývalého Sovětského svazu, Severní Korea), a také zemí, u kterých by studium činnosti jejich zpravodajských služeb mohlo přinést zajímavé informace, zejména k charakteru a cílům činností těchto služeb (Pákistán, Indie, Japonsko, Brazílie). Toto je tedy další důvod skutečnosti, že větší část použitých pramenů pochází z anglosaského prostředí.

Po teoretickém a historickém úvodu do problematiky zpravodajských studií následuje část věnovaná podrobnému popisu zpravodajských služeb jako specifické součásti státní moci, jejich právnímu ukotvení a právní regulaci jejich činnosti. Zejména podrobně je rozebrán stav této oblasti v České republice a ve Slovenské republice. Ve třetí části knihy je zpravodajství popsáno z pohledu jeho provádění, tedy z pohledu zpravodajské činnosti – je předložen popis základních zpravodajských činností a zejména podrobně popsána oblast kriminálního zpravodajství. Zpravodajství jako znalost, tedy zpravodajská analytika je dotčena pouze okrajově, jelikož by se měla stát předmětem budoucí samostatné publikace.

Veškeré nedostatky a případné chyby této publikace berou autoři osobně na svá bedra a zároveň přivítají i jakékoliv konstruktivní připomínky a hodnocení, které je možné zasílat přímo na adresu michalek@polac.cz.

Praha, leden 2021

Autoři

[1]  V angličtině „A wilderness of mirrors“. In LATHROP, CH. E. The Literary Spy; The Ultimate Source for Quotations on Espionage & Intelligence. USA: New Heaven, Yale University Press, 2004, s. 51.

[2]  Základními zdroji pojmů a definic jsou CHURAŇ, M. a kol. Encyklopedie špionáže. Praha: Libri, 2000; POLMAR, N., ALLEN, T. B. Spy Book; The Encyclopedia of Espionage. New York: Random House, 1998; CARL, L. D. The CIA Insider Dictionary of US and Foreign Intelligence, Counterintelligence & Tradecraft. Washington: NBIC Press, 1996; AAP-6. Terminologický slovník pojmů a definic NATO. Praha, 2009. Dostupné z: http://www.oos-data.army.cz/aap6/AAP-06(2015)cz-final.pdf.

Část první

Úvod do zpravodajství a jeho historie

1

Úvod do problematiky zpravodajství a zpravodajských studií

„Vědění je moc.“

(Francis Bacon)1

Jak uvádí ve své studii „Co je zpravodajství“ bývalý ředitel ÚZSI Petr Zeman, každá odborná kniha o zpravodajské činnosti začíná rekapitulací definic a přehledem sporů o ně.2 Vzhledem ke skutečnosti, že odborných diskusí o vymezení pojmu zpravodajství neboli intellligence v angličtině lze nalézt celou řadu, domnívají se autoři, že další podobná diskuse k této problematice by nebyla přínosem, a omezí se tedy pouze na několik poznámek, které ve věci definování pojmu zpravodajství považují za zásadní, uvedou několik definic, které považují z různých důvodů za významné, a dále poskytnou odkazy na příslušnou literaturu pro zájemce o hlubší studium této problematiky.

Především je třeba zdůraznit, že v českém jazyce je slovo zpravodajství v první řadě chápáno jako jedna ze základních novinářských činností a zároveň produkt této činnosti, tedy přinášení nových zpráv a jejich prezentace uživatelům příslušných médií (čtenářům, divákům, posluchačům) a teprve potom je tento termín spojován s činností speciálních informačních služeb,3 které známe také pod pojmy zpravodajské, bezpečnostní nebo tajné služby. Pro oblast zpravodajství jako činnosti takových služeb se zejména v minulosti v českém jazyce zavedly a stále velmi často používají pojmy rozvědka, popř. kontrarozvědka a jejich odvozeniny (rozvědný, kontrarozvědný apod.), které jsou převzaty z ruštiny. V současnosti používaný obecný pojem zpravodajství a jeho odvozeniny (zpravodajský, kontrazpravodajství apod.) se v této oblasti spíše váží na překlad anglického slova intelligence. Vzhledem ke skutečnosti, že většina odborné literatury v této oblasti pochází především z anglosaského prostředí a že ČR je členskou zemí NATO a EU a v obou těchto organizacích dokumenty týkající se jakkoliv zpravodajství pojednávají o této činnosti v anglosaském smyslu, je třeba hned v úvodu ujasnit a definovat pojem zpravodajství jako překlad anglického slova intelligence, ať už je takový překlad jakkoliv komplikovaný a problematický.4

Základní význam anglického slova intelligence je inteligence ve smyslu psychologickém, další významy se vztahují k oblasti zpravodajství a mají tři následující významy (uvedené v pořadí, jak jsou běžně chápány v anglicky mluvícím prostředí):5

- zpravodajská informace – produkt specifické (zpravodajské) činnosti zaměřený na (zadavatelem) požadované informace. Vytváří se analytickým zpracováním vstupních dat a informací. Poskytuje zadavatelem (klientem) požadované informace nebo odpovědi na jím kladené otázky. Ekvivalentně je někdy používán pojem znalost (knowledge);

- zpravodajská činnost – proces zaměřený na získání požadovaných informací, jehož konečným produktem je zpravodajská informace;

- zpravodajská organizace – organizační celek provádějící zpravodajskou činnost (získávání požadovaných informací) a vytvářející zpravodajskou informaci.

Obr. 1. Významy pojmu zpravodajství v anglickém pojetí intelligence.

Uvedené tři významy slova inteligence – zpravodajství (viz obrázek 1) je nutné mít na mysli při studiu jakéhokoliv anglického materiálu. Nerespektování (a nepochopení) všech významů uvedeného anglického výrazu vedlo v minulosti k vytvoření mnoha nepřesných a často i nesmyslných definic, které v některých případech přežívají až do současnosti.

1.1
Definice pojmu zpravodajství

Vzhledem k již zmíněnému členství ČR v NATO bude jako výchozí uvedena komplexní definice pojmu zpravodajství (intelligence) tu, která je uvedena v základním názvoslovném dokumentu NATO – spojenecké publikaci AAP-6^6. Ta je oficiálně zavedena i v České republice. Tato definice kromě jiného obsahuje i všechny tři již zmíněné základní významy slova zpravodajství (intelligence)7:

Intelligence / zpráva, zpravodajská činnost

Produkt vzniklý zpracováním informací, které se týkají cizích zemí, vojsk nebo jejich částí u protivníka nebo potenciálního protivníka, prostorů současných nebo potenciálních operací. Tento pojem se také používá ve vztahu k činnosti, v důsledku které vzniká tento produkt a organizacím, které se zabývají podobnou činností.

Jak jsme již zmínili tato definice je zaměřena na vysvětlení významů slova zpravodajství (intelligence) v anglosaském smyslu, nezaměřuje se však na způsob získávání a charakter získaných informací, stejně tak jako na další významné funkce zpravodajství – ochranu vlastních utajovaných informací a aktivní operace. Z tohoto pohledu považuji za důležité uvést i definici zpravodajství, jak ji uvádí ve své publikaci Petr Zeman^8: „Zpravodajství je záměrná a systematická lidská činnost, která zahrnuje všechny fáze utajovaného získávání a zpracovávání utajených či latentních informací protihráče či protivníka a dále následně jejich předání oprávněnému příjemci. Jejich účelem je odpovědět na relevantní otázky a/nebo získat včasné varování, potřebné k naplánování a uskutečnění budoucích kroků. Součástí zpravodajské činnosti jsou aktivity chránící vlastní utajované skutečnosti. Jeho součástí také mohou být utajené preventivní a aktivní zásahy do protivníkova prostředí.“

Jak je vidět, tato definice zdůrazňuje utajený charakter činnosti zpravodajských služeb a informací, se kterými pracují. Tento aspekt lze považovat za jediný nedostatek této definice. V dalších kapitolách bude vysvětleno, proč také využívání otevřených, tedy neutajovaných zdrojů je nutné považovat za pevnou, nedílnou a plnohodnotnou součást zpravodajské činnosti.

Pro potřeby této publikace a pochopení dalšího textu uvedeme na tomto místě poněkud širší definici pojmu zpravodajství, která podle názoru autorů plně vystihuje všechny jeho podstatné aspekty: „Zpravodajství (intelligence) znamená (zpravodajskou) informaci, (zpravodajskou) činnost a (zpravodajskou) organizaci. Cílem zpravodajské činnosti je zejména získávání, shromažďování a vyhodnocování (souhrnně zabezpečování) informací potřebných pro rozhodovací proces a požadovaných vládou či jiným oprávněnými zadavateli a uživateli. Informace jsou získávány všemi dostupnými prostředky a postupy, tedy jak otevřenými, tak i utajovanými. Zpravodajská činnost může také zahrnovat provádění tzv. skrytých akcí (covert action, aktivní opatření) tedy operací zaměřených na přímé ovlivňování situace v cizí zemi požadovaným způsobem tak, aby nebylo zjevné zapojení vlastní vlády do takové akce nebo aby toto zapojení bylo možné uvěřitelným (hodnověrným) způsobem popřít (plausible denial). Nedílnou součástí zpravodajské činnosti je také ochrana vlastních utajovaných skutečností před činností cizích zpravodajských organizací.“9

1.2
Zpravodajská studia

Bezpečnost a její zajištění je v současnosti bezesporu velmi významným tématem nejen celospolečenské diskuse, ale i aktuálním námětem jak pro odborníky zabývající se tímto problémem v praxi, tak i pro akademickou sféru. Jednou z oblastí, která může výrazně přispět ke zvýšení efektivity procesu zajišťování bezpečnosti je podle autorova názoru oblast získávání, zpracování a vyhodnocování informací o všech podstatných aspektech ohrožující bezpečnost. V akademické sféře se touto problematikou zabývá řada specifických vědních disciplín, především informační věda nebo informatika. Autor této kapitoly se však domnívá, že potřeba informační podpory při zajišťování bezpečnosti vyžaduje poněkud odlišný a specifický přístup zkoumání, který pokrývá tuto oblast komplexně od prvotního plánování informačních potřeb, přes metody získávání, shromažďování a vyhodnocování dat a informací až k možnostem praktického uplatnění získaných poznatků, a to včetně právních aspektů procházejících napříč celým spektrem uvedeného procesu. Naznačeným specifickým přístupem ke zkoumané problematice pak může být oblast zpravodajských studií, v angličtině nazývaná Intelligence Studies.

Co si tedy představit pod pojmem zpravodajská studia? Jednoduše řečeno, je to studium zpravodajství nebo chceme-li studium či věda o zpravodajství.

Z výše uvedené definice je zřejmé, že zpravodajství jako specializovaný obor lidské činnosti, zaměřený na cílevědomou práci s informacemi je velmi komplexní lidskou činností. Vzhledem k současnému obrovskému nárůstu informačních požadavků jak ve státní, tak komerční sféře a současně extrémnímu nárůstu dostupných informací roste i potřeba nalézání vhodných metod a nástrojů na jejich získávání, zpracování a nalézání požadovaných znalostí jako odpovědí na informační požadavky. Zejména v oblasti národní bezpečnosti^10 je tedy zřejmé, že podobná komplexní činnost vyžaduje také odpovídající komplexní teoretickou a metodologickou základnu. Takovou základnu a současně platformu pro přípravu příslušných odborníků a potřebnou výzkumnou činnost může poskytnout akademický obor nazývaný zpravodajská studia.

1.2.1
Zpravodajská studia jako akademická disciplína

Přestože zpravodajství a zpravodajská činnost jsou obory staré prakticky jako lidstvo samo, systematické, akademické zpracování těchto a dalších souvisejících témat je možné datovat teprve do období konce 40. let 20. století, kdy byl v USA, na základě hořkých válečných zkušeností, přijat zákon o národní bezpečnosti a došlo ke vzniku první stále zpravodajské služby v období míru – Ústřední zpravodajské služby (CIA). Odrazem společenského zájmu o tuto oblast pak byl i nárůst odborné akademické a publikační činnosti, která do této doby čítá stovky více či méně kvalitních publikací. Na tomto místě je nutné zdůraznit, že publikační a badatelská činnost v této oblasti byla v minulosti prováděna především na území USA a Velké Británie, což se odráží i v dále uváděných pramenech a zdrojích. V současnosti lze však cenné zdroje nalézt také v prostředí České republiky či dalších zemí (např. Slovensko, Polsko, Německo, Rusko). Jedním z prvních a doposud nejvýznamnějších autorů v oblasti zpravodajských studií je Sherman Kent, který v roce 1949 vydal knihu Strategic Intelligence for American World Policy^11, ve které koncipoval základní a prakticky dodnes platné principy oboru zpravodajství (základní pojmy, zpravodajský cyklus, klasifikace apod.).

V současnosti se problematika zpravodajství vyučuje na mnoha vysokých školách v USA jako samostatný obor zpravodajská studia (Intelligence Studies), popř. v kombinaci s dalšími oblastmi jako např. strategickými, mezinárodními, bezpečnostními studii nebo se studiem terorismu. Z řady vysokých škol poskytujících studium v této oblasti v USA lze uvést Mercyhurst University^12, Henley-Putnam Univerzity^13, Fayetteville State University^14, kurzy v oblasti zpravodajství poskytuje také Centrum mezinárodních bezpečnostních studií Princetonské univerzity^15, ve Velké Británii např. University of Leicester^16 nebo University of Warwick^17. V České republice, podle autorům známých informací, se lze s výukou problematiky zpravodajství, byť ne pod názvem zpravodajská studia dílčím způsobem setkat na Masarykově univerzitě v Brně^18, na Karlově univerzitě v Praze^19, Univerzitě obrany v Brně^20 a na Policejní akademii České republiky v Praze^21.

Pokud se týká akademických publikací a informačních zdrojů dostupných v oblasti zpravodajských studií, existuje v současnosti řada kvalitních publikací a periodik, do nichž přispívají uznávaní a respektovaní autoři. Vzhledem k informativnímu charakteru příspěvku nelze poskytnout kompletní výčet a budou zmíněni alespoň Ti, podle autorů nejvýznamnější. Lowenthalova kniha Intelligence: From Secrets to Policy^22, komplexní průvodce problematikou zpravodajství se v minulém roce dočkala již sedmého vydání. Aktuálně nejnovější publikací v oblasti zpravodajství je zřejmě dílo autora Johsona^23 National Security Intelligence^24. Z dalších autorů významných děl v předmětné oblasti je třeba zmínit jména jako Schulsky, Schmitt^25, z britských pak Herman^26 nebo Aldrich^27. V souvislosti s dostupnými zdroji v oblasti zpravodajských studií nelze pominout periodikum Studies in Intelligence^28 vydávané americkou CIA. Přestože je vydávané touto vládní zpravodajskou agenturou a v současnosti dostupné také elektronicky na jejích webových stránkách, nejedná se o oficiální produkci služby, přesto je lze je považovat přinejmenším za velmi cenný referenční materiál.

V akademickém a odborném světě je v současnosti dostupná řada tištěných i elektronických publikací pojednávajících o problematice zpravodajství. Materiály mají samozřejmě rozdílnou kvalitu a jejich hodnotu je třeba důsledně prověřovat. Komplexní pohled na literární zdroje však přesahuje možnosti tohoto příspěvku a bude mimo jiné jedním z cílů výše zmíněného vědecko-výzkumného úkolu.

1.2.2
Oblasti zpravodajských studií

Jak je zřejmé z již uvedených skutečností, obor zpravodajských studií zahrnuje široké spektrum témat a okruhů z mnoha oblastí činností zaměřených na získávání, shromažďování a zpracování informací. Pro přehlednost budou níže stručně uvedeny ty oblasti a témata, která autoři považují za významná a hodna specifického studia a zkoumání. Současně se podle názoru autorů jedná o taková témata, jejichž rozpracování a následné využití může přispět k pokroku v zajišťování bezpečnosti České republiky.

Historické a právní ukotvení

Jak již bylo uvedeno výše, zpravodajská činnost je stará jako lidstvo samo. Proto lze také najít první zmínky o ní již v nejstarších písemných pramenech. Za zmínku jistě stojí v našem kulturním prostředí především Bible^29, v ní pak zejména příběhy o zvědech vyslaných Mojžíšem do Kanánu a o využití zvědů při dobývání Jericha. Za první teoretické prameny pojednávající o problematice zpravodajské činnosti pak lze považovat slavnou knihu čínského vojevůdce Sun-c' (též Sun-Tzu) Umění války^30 a Kautyljovu Artašástru aneb učebnici věcí světských^31. Obě díla vznikla dlouho před naším letopočtem, jedná se tedy o skutečně velmi starý doklad odborného zájmu o zpravodajskou činnost.

Samotná historie zpravodajství a zpravodajských služeb je nejen zajímavým tématem historických dobrodružných románů, ale také skutečnou studnicí poučení, inspirace a nápadů, která nám má co říct i v současnosti. Z moderních autorů a prací zabývajících se historií zpravodajství lze zmínit např. anglické autory Christophera Andrewa^32 a Nigela Westa^33, z neanglických autorů stojí za zmínku německý historik a badatel Wolfgang Krieger^34.

Z českých autorů a českého prostředí lze uvést zejména historickou práci Františka Dvorníka^35, která však vyšla nejdříve v angličtině, dále pak Encyklopedii špionáže^36 nebo práci Karla Zetochy věnovanou novodobé historii českých zpravodajských služeb^37. Přestože se jedná spíše o literaturu faktu, nelze pominout ani rozsáhlé čtyřsvazkové dílo Karla Pacnera věnované historii československých zpravodajských služeb^38.

Pokud se týká právního ukotvení zpravodajských služeb a jejich kontroly v demokratické společnosti, je třeba zmínit práci autorů Iana Leigha a Hanse Borna^39, v českém prostředí pak Ladislava Pokorného^40 a již zmíněného Karla Zetochy.

Akademické ukotvení – zpravodajská teorie

V oblasti zpravodajské teorie lze nalézt inspiraci a zdroje především v již zmíněných studiích a publikacích autorů Shermana Kenta, Marka Lowenthala, Abrana Schulského, Gary Schmitta a Michaela Hermana. Současná bezpečnostní a politická situace ovšem vyžaduje nové pohledy na problematiku zpravodajství, zejména pak v oblasti působení proti závažné organizované trestné činnosti, která spadá pod oblast kriminálního zpravodajství. Jelikož problematika kriminálního zpravodajství je předmětem samostatné kapitoly této publikace, bude na tomto místě uveden pouze odkaz na práci Intelligence-Led Policing autora Jerry Ratcliffa.

Metodologie a technologie získávání dat a informací – zpravodajská informatika

Získávání dat a informací potřebných pro rozhodovací proces jak ve státním, tak i soukromém sektoru je významnou oblastí a zároveň výzvou jak z metodologického, tak i technologického hlediska. Současný enormní nárůst množství dat a informací jak v oblasti otevřených zdrojů, tak i za využití specifických zdrojů zpravodajských vyžaduje nové přístupy k jejich získávání a zpracování. Protože se jedná o velmi zajímavou a zásadní problematiku, je velmi těžké vybrat v této oblasti konkrétní stěžejní publikaci, případný zájemce může autorův pohled na současné změny a trendy v této oblasti nalézt v jeho vlastním konferenčním příspěvku zabývající se touto problematikou.41 Souhrnný pohled na technologie využívané v oblasti zpravodajství lze nalézt mimo jiné v publikaci Julie Petersen Understanding Surveillance Technologies Spy Devices, Privacy, History, & Applications^42.

Metodologie a technologie analýzy informací

Analytické zpracování získaných dat a informací s cílem vytvoření požadovaných zpravodajských produktů odpovídajících na informační požadavky zadavatele ať ze státní či soukromé sféry je další významnou oblastí a současně velkou výzvou. Při obrovském množství dostupných dat a informací je třeba najít maximálně efektivní způsoby jejich strojového automatizovaného či automatického zpracování, vizualizace a prezentace ve formě, která nejlépe vychází vstříc požadavkům zadavatele. Problematika zpravodajské analýzy v sobě zahrnuje širokou škálu témat a využívá nástrojů a metod z dalších vědních oborů – managementu, psychologie, sociologie, matematiky, informační vědy, ale i dalších. Z toho důvodu autor na tomto místě odkáže pouze na jedinou publikaci z mnoha, na publikaci autorů Richardse Heuera a Randolpha Phersona^43, kteří se snaží o maximální využití vědeckých metod a přístupů s cílem získat co nejobjektivnější výstup zpravodajské analýzy.

Velkým zdrojem pokroku a inovací v této oblasti je také oblast konkurenčního zpravodajství (Competitive Intelligence) zabývající se problematikou získávání, shromažďování a vyhodnocování dat a informací v oblasti obchodu a podnikání.44

Operativní zpravodajství

Operativní zpravodajství, tedy specializovanou zpravodajskou činnost zaměřenou na pronikání do zájmového prostředí a získávání těch nejzávažnějších informací je třeba považovat za samostatnou kapitolu v problematice zpravodajských studií. Přestože konkrétní metody a formy práce jsou zpravidla tím nejutajovanějším know-how jednotlivých zpravodajských služeb, i v této oblasti je prostor pro akademické a výzkumné aktivity. Především je možné na základě studia historických pramenů objasňovat skutečné pozadí některých událostí, které se ve své době jevily, bez znalosti oněch informací z pozadí, v odlišném světle a kontextu. Z hlediska aktuálního využívání těchto specifických zpravodajských postupů lze z pohledu akademické sféry využívat poznatky např. z oblasti psychologie (detekce lži, neverbální komunikace, motivace apod.) nebo poznatky z různých technologických oblastí (miniaturizace elektronických zařízení, záznam a vyhodnocování zvuku a obrazu, bezpilotní prostředky apod.). Z veřejně dostupných publikací týkajících se oblasti získávání a řízení lidských zdrojů lze uvést např. knihu Michaela Grimese.45

Současné výzvy v oblasti zpravodajských studií

Na závěr kapitoly věnované představení zpravodajských studií uvedeme stručný přehled v současnosti asi nejpalčivějších výzev v oblasti zpravodajství, které stojí jak před akademickou obcí zabývající se uvedenou problematikou, tak i před praktiky, kteří tyto výzvy budou realizovat:

- Získávání, zpracovávání a využívání dat a informací ze sociálních médií – automatizované metody vyhledávání, získávání a zpracování dat a informací.46

- Automatizované získávání, shromažďování a analytické zpracování velkých objemů dat z otevřených a dalších zdrojů (zejména se jedná o tzv. Big Data).

- Predikování výskytu negativních událostí (realizace hrozeb) a negativního chování subjektů (nositelů) těchto hrozeb (jednotlivců, skupin, státních i nestátních aktérů), zejména v případech závažných hrozeb a trestné činnosti jako terorismus, násilná trestná činnost a závažná organizovaná kriminalita.

- Prevence, odhalování a objasňování závažné organizované trestné činnosti (násilné, ekonomické, včetně aktů terorismu).

- Zajištění bezpečnosti kyberprostoru a obrany v něm, odhalování a objasňování kybernetické kriminality.47

- Metody odhalování úmyslně klamných informací (dezinformací) a hodnocení věrohodnosti zdrojů informací, zejména v oblasti elektronických médií.

2

Historie zpravodajství

Zpravodajská činnost a zpravodajské organizace ušly dlouhou cestu, dokud se nedostaly do stavu, jak je známe v současnosti. Je to cesta plná pokusů, omylů, vítězství, proher, lží, úspěchů, zrady ale i smrti. Zpravodajská činnost je dodnes opředena závojem tajemství a mnohé z jejích příběhů zůstanou navždy nevyřčené. Stejně tak si neužijí zaslouženou slávu a pocty ani mnozí jejich hlavní hrdinové, ačkoliv byli zapojeni do událostí, které měnily osud celého lidstva. A proč je tak důležité znát historii zpravodajství? Podle našeho názoru je to další z dílků mozaiky naší společné historie, který nám pomáhá pochopit, kdo jsme a kam směřujeme. Poznáním historie zpravodajství také dokážeme lépe pochopit jeho význam a místo v naší společnosti. Historie nám též ukazuje, jak důležitou úlohu zpravodajství sehrálo při vzniku velkých národů i to, jak významně ovlivnilo současné uspořádání světa. Domníváme se také, že poznání historie zpravodajství je nezbytným předpokladem uvědomění si vlastního profesionálního statusu těmi, kteří jsou pokračovateli zpravodajské tradice, která zde je od počátku lidské civilizace.

Historické prameny poskytují informace z různých etap vývoje lidské civilizace, které svědčí o tom, že lidstvo téměř od svých prvopočátků praktikovalo činnosti mající zpravodajský charakter. Využívalo při nich postupy a prostředky, které se v prakticky nezměněné podobě zachovaly do současnosti a které patří i do arzenálu moderních zpravodajských organizací. Zpravodajství se tak jako i jiné činnosti přirozeně vyvíjelo, a proto má svou historii, kterou dnes můžeme zkoumat. Historie zpravodajství a zpravodajských organizací je dlouhá a bohatá, ale pro potřeby naší publikace jsme se rozhodli zpracovat krátký historický exkurz, který čtenáři stručně přiblíží vývoj zpravodajství a zpravodajských prostředků během jednotlivých období lidské existence.

2.1
Prvopočátky zpravodajství

Zpravodajství je někdy označováno za druhé nejstarší řemeslo, hned po prostituci, a proto není překvapením, že existuje hypotéza, podle které lidé praktikovali činnosti mající zpravodajský charakter již v období prvních lidských společenství. Důležitou roli hrály v tomto období pudy, které nutily jedince získávat nové informace v zájmu zachování vlastního rodu nebo s cílem zkvalitnění si vlastního života, či života skupiny do které jedinec patřil. Nezastupitelnou roli v tomto období hrála zvědavost, která ve spojení s výše uvedenou motivací výrazně přispěla k rozvoji lidských společenství, a konec konců je hnacím motorem rozvoje lidské civilizace dodnes. Důležitou metodou získávání nových informací bylo v tomto období především pozorování. Takovým způsobem se získávaly zejména poznatky o jiných jedincích či skupinách jako např. místo jejich pobytu, četnost a složení skupiny, materiální vybavení, výzbroj, zdroje jejich obživy ale také informace o nových dovednostech. Tyto poznatky následně využívali pro zkvalitnění vlastního života a života své skupiny, nebo při útoku na skupinu, kterou předtím pozorovali. Z důvodu, že v tomto období byla „zpravodajská činnost“ vykonávaná neuvědoměle, výhradně na základě určitých pudů a za využití nejzákladnějších a nejjednodušších metod, můžeme tuto etapu označit za období primitivního zpravodajství.

2.2
Zpravodajství a zpravodajské prostředky starověku

Zatímco o zpravodajské činnosti v období pravěku nemáme žádné materiální důkazy a o její existenci můžeme hovořit výhradně na základě dedukce, pozdější období lidské civilizace nám o existenci zpravodajství poskytují dostatek důkazů. Ty první zařazujeme do období starověku a jsou spojeny především se vznikem písma, resp. písemných systémů (hieroglyfy, klínové písmo). Pro toto období je také charakteristické zakládání prvních státních útvarů zejména v prostoru tzv. Blízkého východu, jejichž vznik, existence a přežití bylo výsostně závislé na informacích.

První velké státní útvary jako byl starověký Egypt, Babylon, Persie, Asýrie, Chetitská říše nebo i Čína, starověké Řecko či Římská říše se rozprostíraly na rozlehlých územích a často byly etnicky velmi různorodé, což významně ztěžovalo vládu nad nimi. Jejich vládci si nesporně uvědomovali, že k udržení moci a k případné expanzi potřebují efektivně získávat aktuální informace. Z tohoto důvodu si kromě propracovaného systému organizace státní správy budovali vedle regulérní armády i stínovou armádu – armádu špehů a vyzvědačů, kteří budovali systémy, prostřednictvím kterých bylo možné velmi efektivně a utajeně přepravovat a předávat získané zprávy.48

Během prvních dvou tisíc let příběhu zpravodajství byla téměř veškerá špionáž prováděna výhradně v oblasti vojenského, resp. bojového zpravodajství – zaměřovala se na rozmístění nepřátelských sil, rekognoskaci terénu, získání informací o speciálních zbraních atd. Vyzvědači byli posíláni v předstihu, aby zjistili rozmístění nepřátelských sil, jejich počet a jejich výzbroj. Místní obyvatelé byli verbování, aby poskytli podrobnosti o směru, kterým se nepřítel pohyboval. Knihy, příručky a mapy se považovaly za životně důležité informační zdroje pro invazní síly působící na cizích územích, které prakticky neznaly místní podmínky, jazyky, terén nebo specifické faktory, jako jsou divoká zvířata či neprůchodné džungle. Další významnou oblastí, kde našlo zpravodajství své uplatnění, bylo získávání informací o náladách obyvatelstva v zemi a také při identifikaci nespokojených jedinců či skupin, které plánovaly akce proti panovníkovi a jiným představitelům státní moci. Takto získané informace umožňovaly rebelii identifikovat a potlačit ještě v jejím zárodku.

Pravděpodobně nejstarší zmínky o činnostech majících zpravodajský charakter pocházejí z přelomu 3. a 2. tisíciletí před n. l., z doby faraonů. „V Mari při Eufratu byla nalezena nejstarší tajná zpráva. Muž jménem Bannum, vůdce pouštní hlídka předával svému veliteli následující hlášení: Obyvatelé pohraničních vesnic Benjamitů si předávají ohnivé signály. Mám v úmyslu zjistit, co se tam děje, protože význam těchto signálů mi je neznámý. Bannum Doporučujeme věnovat pozornost zesílení stráží u hradeb města.“49

Výzvědná služba faraónovi zajišťovala aktuální informace, které mu byly doručovány zpravidla štafetový způsobem, nebo byla bezpečnost kurýra zajištěna tým, že se pohyboval po předem stanovené trase a odpočíval nebo nocoval jen u předem „prověřených“ lidí, kteří byli loajální faraónovi.

Kromě získávání informací byli zvědové využívání i na šíření dezinformací. Příklad takové taktiky najdeme u Chetitů, kteří před bitvou u Kadeše (1274 před n. l.) vyslali do nepřátelského tábora faraóna Ramesse II. dva zvědy, kteří předstírali, že jsou dezertéry. Těmto zvědům se podařilo přesvědčit faraóna, že chetitská armáda je ještě daleko od města Kadeš i když pravdou bylo, že Chetité se už ve městě připravovali na boj. Faraón se rozhodl předhonit Chetity a zaútočil na město s malou částí armády. Před samotným útokem se však Egypťanům podařilo zajmout několik dalších Chetitů, kteří jim při výslechu prozradili, že vládce Chetitů Muwatalli již zaujal bojovou pozici při městě. Faraón na základě této informace zastavil svůj útok a povolal zálohy. Ačkoliv Chetité zaútočili jako první, faraónovi a jeho vojskům se podařilo tomuto útoku ubránit a odvrátit tak blížící se katastrofu.

Bohatým zdrojem popisujícím starověké zpravodajské praktiky je i kniha knih – Bible. Některé z příběhů, které popisuje, obsahují jednoznačně zpravodajské prvky. Bible také potvrzuje, že vyzvědače velmi často používal i Mojžíš, který vedl Izraelity do zaslíbené země. Učinil tak před obsazením vesnic Emorejců,50 nebo na průzkum země kenaanské.51 Potvrzuje to fakt, že už v tomto období byla před útokem na nepřítele realizována rekognoskace terénu prostřednictvím zvědů, kteří zároveň získávali i další informace o nepříteli.

Jasným příkladem uvedeného je příběh o nevěstce Rachab,52 jež výrazně pomohla Izraelitům při dobytí Jericha. Izraelity obléhající Jericho v té době vedl Jozue, jeden z vyzvědačů, které o 40 let dříve vyslal Mojžíš na průzkum do země kanaánské. Proto vyslal dva vyzvědače s pověřením: „Jděte a prohlédněte zemi i Jericho“. Oni odešli, vešli do domu nevěstky jménem Rachab a tam se ubytovali. Její příbytek se nacházel na hradbách města a poskytoval tak možnost úniku v případě potřeby. Král Jericha se o zvědech dozvěděl a nařídil razii. Král žádal, aby Rachab zvědy vydala. Ona se však v přesvědčení, že Jozueho vojska později dobudou Jericho, rozhodla se zachránit tyto zvědy, a proto krále oklamala s tím, že muži již odešli. Později vyzvědače spustila po laně z hradeb. Dohodla se s nimi, že když Jozueho vojsko dobude Jericho, ušetří životy jí a její rodiny. Zachránění zvědové vyprávěli svůj příběh vůdci Jozuovi, který po obsazení Jericha daný slib dodržel a Rachab a její rodinu ušetřil. Tento příběh nám demonstruje některé zpravodajské techniky, které jsou využívány dodnes. Je to průzkum v nepřátelském prostředí využitím vlastních zvědů, získávání spolupracujících osob z tábora nepřítele i taktika při výběru místa pobytu (tak aby poskytovalo možnost úniku – takové místo se v žargonu zpravodajských služeb označuje jako „safehouse“). Zároveň je příkladem ospravedlňujícím poskytnutí odměny a zajištění bezpečnosti (v tomto případě ušetření života) osobě, která tajně poskytuje služby, čímž ovšem na druhé straně zrazuje svou vlastní komunitu (a páchá tak z jejího pohledu jeden z nejzávažnějších trestných činů).

Významnou roli sehrávalo zpravodajství i v Perské říši za vlády krále Kyrose II. (590 anebo 580 před n. l. – 530 před n. l.) Na základě historických dokumentů je možné konstatovat, že Kyros II. si vysoce cenil tajné informace a velkoryse odměňoval ty, kteří mu je poskytovali. Velké množství informací týkajících se vlády Kyrose II. pochází od řeckého spisovatele Xenofona. Ten ve svém díle Cyropaedie kromě jiného píše: „Zjistili jsme, že takzvané ‚oči krále‘ a ‚uši krále‘ nebyly získávané jiným způsobem jako dary a vyznamenávání (pocty). Z důvodu, že velkoryse odměňoval ty, kteří mu oznamovali to, co bylo v jeho zájmu, přiměl mnoho dalších lidí, aby používali své oči a uši, aby zjistili poznatky, ze kterých by měl král prospěch.“53 Xenofon chválí velkorysost Kyrose a současně potvrzuje existenci perské tajné služby a zmiňuje se o její výkonnosti.54

Vzestup řecké civilizace přinesl nový způsob společenského uspořádání i vlády. Pro toto období řecké historie jsou charakteristické války mezi jednotlivými městskými státy. Tyto války přinesly nové vojenské strategie, jejichž součástí byly také využívání zpravodajských činností. Uvnitř jednotlivých městských států však probíhal i vnitřní souboj o moc, kde zpravodajství také našlo své uplatnění. Zpravodajství se v tomto období využívalo především jako politický nástroj a bylo zaměřeno především na získání informací o nepříteli, o jeho vlivu, možnostech či vojenské síle. O špionáži se ve svém díle Politika vyjadřuje i Platón, který konstatuje, že: „Tyran hledí také toho, aby mu neušlo nic, co který poddaný mluví nebo dělá, nýbrž aby měl všude vyzvědače, jako byly v Syrakusách takzvané donašečky, a jako Hierón vysílal své naslouchače, byla-li kde nějaká společnost a schůzka – pak totiž občané ze strachu před takovými lidmi mluví méně volně, a mluví-li volně, neuchová se to v tajnosti.“55

V bojích Řekové hojně využívali i tzv. klamné strategie (operace), které se neobešly bez zpravodajské podpory. Typickým příkladem je všeobecně známý příběh o dřevěném trojském koni, jehož darovali Řekové Trojanům na znak jejich kapitulace při obléhání Tróje. Byl to však pouze klamný manévr, protože v obrovském dřevěném koni bylo skrytých několik řeckých vojáků, kteří poté, co Trójané vtáhli koně za hradby města, z něj vyskákali, odzbrojili stráže a vpustili do města řecké vojsko. To Tróju po dlouhých deseti letech okupace konečně dobylo, pozabíjelo všechny muže a ze žen se staly otrokyně.

Přínosem Řeků k rozvoji zpravodajské činnosti bylo kromě zdokonalení tzv. klamných operací i zdokonalení komunikace. Řekové zavedli komplexní systém efektivního předávání zpráv. Ty byly předávány různým způsobem, např. využitím odrazu slunce od naleštěných kovových štítů, pomocí řetězového zakládání signálních ohňů, za použití signálních pochodní či dokonce hydraulického komunikačního systému. Pro přenos zpráv se stejně jako v jiných kulturách využívali také holuby. Zůstalo také zachováno fyzické předávání zpráv prostřednictvím poslů. Snad nejznámějším příběhem předání zprávy ve starověkém Řecku je ten o vojákovi Feidippidovi, který v roce 490 před n. l. běžel do Atén více než 42 kilometrů, aby oznámil vítězství Řeků nad Peršany v bitvě u Marathonu. Hned poté, co zprávu odevzdal, spadl na zem a od vyčerpání zemřel.

Starověcí Řekové přispěli k rozvoji šifrování zpráv. V polovině 4. stol. před n. l. řecký spisovatel Aeneas Tacticus popisuje ve svém díle Poliorketika hned několik způsobů, kterými lze zašifrovat zprávu. Sparťané využívali k zašifrování zpráv mechanickou pomůcku tzv. skytalé. Šlo o hůl/válec různých rozměrů (mohlo jít i o mnohoúhelník), na který se navil proužek kůže, pergamenu či papyrusu, následně se napsal text po délce válce a když se proužek z válce odmotal obsahoval pouze nesouvislý text bez významu. Na opětovné přečtení zprávy bylo nutné vlastnit stejný válec, jako byl ten, na kterém zpráva vznikla.

Za kolébku moderní zpravodajské činnosti však nelze považovat historické státní útvary z oblasti Středomoří, ale tak jako tomu bylo mnohokrát v historii, i toto prvenství je připisované Číně. První náznaky o tom, že organizace a výkon zpravodajské činnosti v Číně se řídily určitými zásadami, pocházejí z období dynastie Čang (asi 1450–1050 před n. l.). Milníkem z hlediska vojenské ale zejména zpravodajské teorie je však život a tvorba geniálního čínského stratéga a generála Sun-c'(SunTzu). Vrcholem jeho tvorby z oblasti vojenské strategie je jeho kniha „PingFa“ (Umění války), vydaná kolem roku 510 před n. l.56

Tato kniha je nejstarší dochovanou knihou strategického myšlení a nejstarší literárně doloženou vojenskou doktrínou v dějinách lidstva. Jej originál byl napsaný na bambusových pásech a pozůstává z 13 kapitol.57

Myšlenky generále Sun-c´ jsou všestranně využitelné. Principy, které prezentuje ve svém díle, je možné využít nejen ve zpravodajské činnosti, ale i ve všech vztazích, ve kterých se nechceme jen podřídit, ale naopak, chceme získat strategickou výhodu a prosadit svoje myšlenky, názory či vůli. Sun-c´ poukazuje na nezbytnost dokonalého poznání stavu vlastních sil a možností, nabádá však zejména na detailní studium protivníka. Informace o protivníkovi získané před samotným střetem poskytují uživateli strategickou výhodu. Právě tyto informace se můžou stát jazýčkem na vahách, které rozhodnou o výsledku většiny konfliktů.58

Pravidlům, která by měla být dodržována při využívání zvědů (špionů) je věnována poslední, třináctá kapitola knihy. Sun-c' v souvislosti s dokonalou znalostí nepřítele poukazuje i na to, že na financování získávání informací se nemá šetřit. Předvídavost (znalost) je podle něj charakteristickým rysem moudrého panovníka. Dále k tomuto tématu pravil, že: „(…) předvídání toho nezískáme od bohů, ni duchů, ni přemítáním o zásadách obecných, nevyčteme je ani z běžných věcí. Jen a jen od lidí, jímž známa nepřítele povaha, je získáme. A proto užíváme špehů“.59

Sun-c' poukazuje na obrovský přínos zvědů, který asi nejlépe vystihuje jeho myšlenka: „A proto při spravování tří vojsk nic vyššího ti nesmí býti než zvědové; nikdo nebudiž odměňován velkomyslněji; a nic neudržuj v takové tajnosti jako zvědy své“.60 Sun-c' chápal činnost špionů jako podpůrnou činnost pro ostatní vojsko. Zvědové jsou podle něj potřební všude – na knížecím dvoře pravděpodobného protivníka, na dvorech jeho šlechticů ale i ve stanech vojevůdců. Například je třeba mít seznam nepřátelských velitelů s jejich jmény a přezdívkami, jakož i osobnostními vlastnostmi včetně počtu dětí, příbuzných či služebnictva. Přitom se však nesmí zapomenout na to, že i protivník má své špiony. Sun-c' kladl vysoké požadavky nejen na samotné zvědy, ale i na ty, kteří je řídili.

Průlomovou myšlenkou, kterou zachytil ve své knize je kategorizace zvědů, která je ve své podstatě aktuální dodnes. Sun-c' rozeznává 5 typů zvědů a to:

- Místní zvědové – jsou získáváni mezi obyvateli země v níž se bojuje a jsou tamtéž využíváni.

- Vnitřní zvědové – jsou získáni z hodnostářů nepřítele a jsou mezi nimi i využíváni.

- Obrácení zvědové – jsou v podstatě odhalení nepřátelští zvědi, kteří byli získáni ke spolupráci a využívají se na získávání informací o nepříteli.

- Živí zvědové – jsou tací, kteří se vrátí z mise s informacemi o nepříteli.

- Mrtví zvědové – jsou určeni k šíření matoucích správ (dezinformací).61

Sun-c´ měl specifický postoj i k odhaleným nepřátelským zvědům. Zatímco jiní by je bez milosti popravili, on nabádá k tomu, aby bylo s nimi zacházeno obezřetně a byli jim slíbené různé výhody s cílem získat je ke spolupráci jako obrácené zvědy. V této poučce je obsaženo základní pravidlo kontrarozvědné práce platné doposud. Tedy že nejcennější není odhalený a odstraněný (uvězněný nebo přímo popravený) špión, který bude následně nahrazen jiným, jehož bude třeba znovu vypátrat, ale takový identifikovaný nepřátelský špión, jehož činnost lze minimálně kontrolovat, v lepším případě jej pak přímo řídit jako dvojitého agenta pracujícího v náš prospěch.

Stejně jako v Číně špionáž zdomácněla i v Indii. Náznaky o využití špionáže jsou obsažené i v nejstarších indických literárních památkách nábožensko-rituálního a filozofického charakteru – Védách. Později se problematice zpravodajství a jeho využitím při správě státu věnoval staroindický myslitel a politik Kautilja (někdy také Chanakya). Jeho rozsáhlé dílo Arthašástra,62 napsané asi 300 let př. n. l., se komplexně zabývá problematikou státní správy a v této souvislosti se velmi podrobně věnuje problematice využívání špionů, jejich získávání, výcviku, kontrole a mnoha dalším aspektům. Ačkoliv toto dílo není tolik známé, svým rozsahem i obsahem snese srovnání s mnohem známějšími díly, např. zde již citovanou Aristotelovou Politikou nebo Uměním války, které napsal Sun-c´. Kautilja ve své práci zdůrazňuje nutnost špionáže ke kontrole jak vlastních panovníkových úředníků a prostých obyvatel, tak i k získávání informací ze zahraničí. V díle lze najít základy použití prakticky všech metod a postupů používaných ve zpravodajství – špionáž s využitím žen a dvojitých agentů, agentů-provokatérů, klamání a dezinformace, podvracení, tajná diplomacie, politické vraždy páchané tak, aby role panovníka – zadavatele vraždy zůstala zakrytá, výslechy, mučení a jiné.63

Žádná jiná civilizace ve starověkém světě se nespoléhala více na zpravodajské informace, ani nepodporovala rozvoj špionáže více než starověký Řím. Během tisíciletí vytvořili Římané největší říši starověkého světa, která si vyžadovala vládnutí a správu nejrozsáhlejší infrastruktury, armády a byrokracie tohoto období.64 Postoj Říma ke špionáži však nebyl takový vždy.

Římané v časech republiky podcenili význam zpravodajství, což se jim v mnoha případech draze vymstilo. Za celou dobu trvání římské republiky nenajdeme jediný doklad svědčící o jakémkoliv systematickém shromažďování informací ohledně úmyslů nepřítele či o dění mezi sousedními kmeny. Zbytečné je také pátrat po důkazech o tom, že by Římané používali, byť jen nejjednodušší, způsob dorozumívání na dálku, jako např. ohňové či dýmové znamení. V raném období republiky se podle všeho Římané spoléhali na to, co jim o aktivitách nebezpečných sousedů prozradili jejich spojenci. 65 Římští generálové se často spoléhali jen na pověry, které sami nazývali „božským zpravodajstvím“ a součástí kterého byla různá proroctví a využívané byly různé formy astrologie. Nedostatky v porozumění důležitosti zpravodajství se změnili až v roce 390 před n. l. poté, co byl Řím napaden Galy. Římané neměli předem o jejich útoku absolutně žádné informace a Řím byl zachráněn pouze proto, že si některé husy všimly nepřátelských vojáků, kteří se vplížili do města, a začaly kejhat. Po Galském obléhání Říma přijali Římané zásadu „důvěřuj v bohy, ale prověřuj“. Bylo to provizorní uznání, že ačkoliv člověk musí brát na vědomí boha, musí se také silně spoléhat na reálné zpravodajství. S ohledem na tuto skutečnost začali Římané rozmísťovat základní průzkumné jednotky kolem svých legií a území. Dalším důležitým zdrojem zpravodajských informací, které vzniklo v této době, bylo použití zahraničních vyhnanců, dezertérů, zrádců a válečných zajatců jako informátorů.66

I navzdory vážnému varování, které představoval útok Galů, se zpravodajská činnost Říma výrazně nezlepšila. Římané využívali výhradně základní zpravodajské prostředky a postupy a v žalostném stavu byla i jejich komunikace. Nedostatky v těchto dovednostech kompenzovali Římané vojenskou převahou. Bylo tak jen otázkou času, kdy Římané narazí na nepřítele, který dokáže jejich převahu eliminovat prostřednictvím efektivního zpravodajství. Tohoto nepřítele našli v Kartágu, které vedl Hannibal Barkas. Ten v období Druhé punské války umně využíval služby zvědů, ale i kurýrů či systém předem určených znaků, kterými bylo možné identifikovat tajné posly. Dovídáme se také, že Hannibal posílal falešné dopisy, které měly sloužit na zmatení nepřítele. Informace pro Hannibala mimo jeho vlastních špiónů získávali i příslušníci spřátelených kmenů. Hannibal měl své špiony dokonce i v samotném Římě. Římanům bylo jasné, že bez fungujícího zpravodajství nemohou válku vyhrát. A tak se jejich nepřítel Hannibal stal i jejich učitelem. Římané začali postupně napodobňovat metody Hannibala, ale i jiné zpravodajské metody, které přizpůsobovaly římským podmínkám, což v konečném důsledku přispělo k vítězství Říma v tomto konfliktu a k rozmachu Římské říše.

Možná nejznámější případ tragické ignorace zpravodajských informací představuje vražda Julia Caesara z 15. 3. 44 před n. l. Tento císař mimo jiného vybudoval i vlastní zpravodajskou službu a vytvořil systém pro rychlé a bezpečné odevzdávaní zpráv. Podle dostupných historických zdrojů existovaly zpravodajské informace o přípravě jeho vraždy, a dokonce byly identifikovány i některé zainteresované osoby. Tyto informace byly odevzdány Caesarovy, ale z nepochopitelného důvodu byly ignorovány. Název po císaři Juliovi Caesarovi nese i jeden ze způsobu šifrováni textu – tzv. Caesarova šifra. Jde o substituční šifru, při které se písmena zprávy během šifrování zaměnění za písmeno, které se abecedně nachází o pevně určený počet míst dále. Samotný Caesar používal k šifrování posun o 3 písmena.

Po Caesarovy smrti, byl Řím zmítán nepokoji, až v roce 31 před n. l. porazil v bitvě u Actium Gaius Julius Caesar Octavianus síly Marka Antonia, změnil si jméno na Augustus a vrátil se do Říma, aby převzal kontrolu nad republikou. Jeho přínosem je i založení Cursus publicus – státem provozované komunikační a transportní sítě (poštovní služby), která spojila celou římskou říši. V rámci Augustovy reformy se v armádě vytvořily dva typy zpravodajských jednotek, které měly podobné úkoly. Exploratores byli jezdci, jejichž úkolem bylo najít nepřátelské legie a zjistit jejich sílu. Speculatores byli kurýři a tajní agenti. Reformy císaře Augusta nakonec vydláždily cestu pro pozdější vytvoření centralizované zpravodajské organizace. Počínaje prvním stoletím našeho letopočtu byla touto organizací Frumentarii, zřízená císařem Domiciánem, původně na sběr zpravodajských informací, kurýrní služby, jako policie, ale její členové vykonávali i vraždy. Jejich role a povinnosti se rychle rozšířily. Technicky byli frumentarii součástí armády, organizačně začleněni do zásobovací sekce, odkud vzali taky své jméno (lat. frumentum – obilí). Jejich povinnosti v oblasti zásobování však byly pouze krytím jejich skutečných povinností jako agentů.67

Poté, co Konstantin I. Velký přenesl hlavní město Římské říše z Říma do Byzantionu (později Konstantinopol) se v roce 395 n. l. Římská říše rozpadla na Východořímskou říši, později zvanou Byzantskou říši, s centrem v Konstantinopoli a Západořímskou říši s centrem v Římě. V roce 476 n. l. Západořímská říše zanikla po tom, co byla dobyta germánským vojevůdcem Odoakerem. Tento rok je historiky považován za mezník, který ukončil starověk a lidská společnost vstoupila do své další epochy – středověku.

2.3
Zpravodajství ve středověku

Panovníci shánějí a využívají informace o svých protivnících přinejmenším od biblických časů, stejnou metodu uplatňovaly i středověké evropské státy. Cenným a bohatě vytěžovaným zdrojem informací byli hlavě lidé, kteří se pohybovali v cizím prostředí jako doma, znali místní zvyky a zvyklosti a měli přístup k mocným osobám dané země. Zdrojem informací byli také místní lidé, kteří za peníze nebo nějakou výhodu posloužili „cizí moci“. Kromě toho existovala už od starověku instituce rezidentních vyzvědačů a samozřejmě nesměli chybět diplomaté – vyslanci a vyjednávači. Protože dlouho do moderních časů neexistovala diplomatická imunita, byli tito diplomatičtí zvědové vystaveni téměř stejnému riziku drastických trestů – pokud byla jejich nekalá činnost odhalena – jako profesionální nebo příležitostní špioni.68 Neméně významnou roli ve zpravodajství hrály v tomto období i komunikační sítě, které byly vytvářené s cílem efektivní výměny informací a které se staly objektem zájmu konkurenčních zpravodajských organizací.

Periodizace středověku je v různých pramenech uváděná odlišně. Pro potřeby naší publikace jsme se rozhodli období středověku ohraničit roky 476 n. l., kdy zanikla Západořímská říše a rokem 1492, který je všeobecně považován za rok, kdy byla objevena Amerika.

Zatímco Západořímská říše zanikla, ta Východořímská přežívala a pokračovala ve své zpravodajské tradici. V tomto období můžeme hovořit již o Byzantské říši i navzdory tomu, že během její existence se tento název nepoužíval. Říše se označovala jako Basileia tón Rómaión – Říše Římanů, anebo ve zkratce Rómania – přibližně „Římsko“.

Již v raném stádiu Východořímské říše byla císařem Diokleciánem ukončena činnost Frumnentarii a většina jejich kompetencí přešla na jiné vládní orgány. Na konci 5. století přešla část organizace Frumnentarii pod Scrinium Barbarorum (úřad barbarských záležitostí), který podle některých autorů vykonával kromě jiného i špionáž.

Byzantská říše byla během své tisícleté historie téměř nepřetržitě ve válce, a proto se spoléhala na rozsáhlou špionážní síť, aby se ochránila před zahraničními ale i domácími nepřáteli. Ve své monumentální studii „Velká strategie byzantské říše“ historik Edward Luttwak odhalil neobyčejnou strategii byzantských vládců, kterou udržovali vlastní bezpečnost. „Genius byzantské velké strategie,“ poznamenal Luttwak, „bylo obrátit nevýhodu velkého množství nepřátel ve svoji výhodu tím, že je zaměstnávali zapojením diplomacie, úskoků, odměnami a náboženství tak, aby je přiměli k vzájemnému boji místo boji proti říši“. Byzantinci dobře znali limity svých zdrojů, a proto byla jejich strategie zaměřená na to, aby postavili své nepřátele proti sobě. To si vyžadovalo aktivní zpravodajské a špionážní sítě – jak pro shromažďování informací, tak pro předávání dezinformací a intrik nepřátelům.69

Odhady počtů špionů, které využívala Byzantská říše za účelem získání informací o Peršanech ve 4. až 7. století se pohybují v tisících. V tomto období došlo k četným bitvám, obléháním a mnoha dočasným příměřím. Byzantské zaměstnávání informátorů za účelem získání základních informací strategického významu ale i zpravodajství na taktické úrovni, které bylo možné použít proti jejich soupeři, pokračovalo po celou dobu ozbrojeného nepřátelství a chladného míru.70

Jsme přesvědčeni, že i barbarské kmeny, které operovaly ve středověku na území dnešní Europy, používaly strategickou špionáž k získávání informací o svých oponentech, jenže písemné zmínky o takové činnosti se bohužel nedochovaly.

S Byzancí je mimo jiného spojován i jeden z nejznámějších případů průmyslové špionáže v historii lidstva. Císař Justinián I. byl nucen obchodovat s hedvábím se svým nepřítelem Persií, protože tajemství výroby hedvábí bylo přísně chráněným čínským tajemstvím. Není proto divu, že císař Justinián I. schválil a podporoval akci, při níž dva nestoriánští mniši, kteří působili v Indii obsazené Čínou, získali a v duté holi propašovali do Byzancie vajíčka bource morušového a semena moruše. Byzantinci získané informace a propašovaný kontraband patřičně využili a z hedvábného byznysu se stal jeden z nejdůležitějších zdrojů příjmů říše.

Po zavedení křesťanství jako státního náboženství (380 n. l.) sloužila církev nejenom jako stabilizační faktor a zajišťovatelka zákonnosti, nýbrž čas od času rovněž jako nástroj tajných služeb. Na místech, kde se rozšířil islám a ohrožoval Byzantskou říši, připadla křesťanským obcím role donašečů ve službách křesťanských vládců a zejména církevního vedení. Dělo se tak především na severoafrickém pobřeží, v Egyptě a Sýrii, kde muslimští panovníci trpěli křesťanské menšiny. Docházelo ke konfliktům loajality a střetům mezi politickou a náboženskou příslušností, jaké byly v dějinách odjakživa živnou půdou pro činnost tajných služeb a lidská dramata. Tito skrytě operující informátoři byli nazvání „tajní přátelé“ (kryptoi filoi).71

Křesťanství však nebylo jediné náboženství, které je spojováno se špionáži. Na blízkém východě a ve Středomoří je pokrok na úseku špionáže spojován především s Araby. Již v raném středověku nasazovali muslimové během svých rozpínavých tažení v severní Africe agenty a špiony, přičemž většina evropských vládců včas nerozpoznala nebezpečí, které jim hrozilo od nové moci – islámu.72 Místem zrodu islámského náboženství se stal v 7. století n. l. Arabský poloostrov, kde se Mohamedovi podařilo sjednotit Arábii nábožensky i politicky a krátce na to už muslimové ohrožovali a obsazovali území Evropy. Při svém tažení velmi efektivně využívali rozsáhlou špionážní službu jako i kvalitní poštovní a kurýrní služby. Za povšimnutí určitě stojí výrok bagdadského kalifa Al-Mansúra (754–775 n. l.), který prohlásil: „Můj trůn stojí na čtyřech pilířích a má moc na čtyřech lidech: na jednom bezúhonném kádí (soudci), energickém policejním prefektovi, poctivém ministrovi financí a věrném pošťákovi, který mi podá o všem pravdivou informaci.“73

Dalším z národů, které bezprostředně ohrožovaly území Evropy, byli Mongolové, kteří při svých taženích využívali všechny možnosti, které zpravodajství poskytovalo. Kromě klasického průzkumu, či získávaní informací mistrovsky využívali válečné lsti a klamných operací, kterými mátli své nepřátele. Kromě toho využívali i to, co dnes označujeme psychologickým vedením války. Spočívalo to v působení na psychiku protivníkových vojáků ale i civilního obyvatelstva prostřednictvím šíření hrůzných zpráv, kupř. o krvelačnosti a krutosti vlastních vojsk. Tyto zprávy byly záměrně rozšiřovány prostřednictvím placených agentů, ale využívali k tomu i civilní obyvatelstvo. V případě, že se Mongolové rozhodli zmasakrovat nějakou vesnici, tak záměrně ponechali naživu několik jejích obyvatel, jako svědky jejích běsnění, kteří zprávy o hrůzostrašné mongolské armádě dále rozšiřovali mezi obyvatelstvem.

Nebezpečí v podobě dobyvačných Mongolů vnímal velice citlivě i Vatikán, a proto se papež Řehoř IX. rozhodl zjistit co možná nejvíc informací o Mongolech. Cílem bylo nejen zjistit sílu a povahu nepřítele, ale zjistit také, zda by je nebylo možné obrátit na křesťanskou víru. Papež k tomuto účelu disponoval rozsáhlým personálním aparátem, který tvořili představitelé církve (kněží, mniši, kazatelé apod.), které bylo možné vyslat do místa určení jako misionáře a zároveň je využít i jako špiony. Tímto úkolem byli nakonec pověřeni dominikánští mniši, kteří vykonali celkově čtyři misijní výpravy k Mongolům s cílem poznat jejich kulturu, tradice, zvyky či náboženství a získat též informace, které měly vojenský význam (geografie krajiny, výzbroj armády, používané zbraně apod.).

S cílem navázat osobní kontakt s Velkým chánem Mongolů vyslal papež Inocent IV. nezávisle na sobě dva františkánské mnichy. Jejich oficiálním úkolem bylo konvertovat Mongoly na křesťanství, ve skutečnosti však měla tato cesta sloužit k získávání informací o nepříteli – Mongolsku. Jeden z františkánů nemohl dokončit svoji cestu a vrátil se zpátky. Druhý mnich – Giovanni Piana del Carpini absolvoval strastiplnou cestu, až nakonec dorazil k Velkému chánovi. Na jeho dvoře, během čekání na odpověď, získával Carpini poznatky o Mongolech od západních řemeslníků, kteří tam pracovali. Následně se Carpini vrátil s odpovědí zpátky do Vatikánu. Úkol, který měl Carpini, jak je popsán v tomto příběhu, odpovídá současnému vnímání politického agenta.74

Také v 15. století se Svatá stolice pokoušela o účast na výzvědné činnosti proti cizím státům. Tak, jak drželi v rukách nitě tajné diplomacie, papežové se neustále pokoušeli o vedení obchodní špionáže, aby tak měli svůj vliv i na poli hospodářského rozvoje v Evropě. V roce 1444 navštívil papeže Evžena IV. Benátčan Niccolo Conti, který ho prosil o odpuštění, protože byl v Egyptě donucen konvertovat na islám. Chytrý papež mu přislíbil odpuštění hříchů, když předtím jako pokání řekne tajemníku papeže pravdivě a přesně o své cestě. Conti žil v Indii a Číně více jak 25 let a mohl proto hodně vědět o výzvědné službě kupců z Orientu, o nejlepších cestách, které vedou do obou krajin, a hlavně o vojenství a státní správě.75

2.4
Zpravodajství v období novověku do začátku 1. světové války

Novověk je obecně nejčastěji prezentován jako doba převratných změn duchovních (reformace, osvícenství, sekularizace, vědecká revoluce), společenských (morálka, humanismus, rozvoj osobní svobody, vznik počátečních idejí občanské společnosti), kulturních (životní postoje, kulturní vzorce, jazyk, vidění světa v umění) a ekonomických (přechod společnosti od středověkého modelu zemědělské výroby k ekonomickým modelům kapitalismu).76 Tyto změny měly přirozeně vliv také na zpravodajskou činnost, která se musela přizpůsobit dynamicky se měnícím společenským podmínkám.

Pro období končícího středověku a začínajícího novověku je charakteristickou črtou rozvoj diplomatických vztahů mezi jednotlivými státními útvary. Ačkoliv je historie diplomacie stará téměř jako historie zpravodajství, a sahá až do starověku, v období na přelomu 15. a 16. století se významně mění její charakter. Integrální součástí diplomacie se stává zpravodajská činnost. Kromě vysílání diplomatických delegací se začaly při panovnických dvorech zakládat i stálé diplomatické mise, které mimo jiného sloužily také k realizaci výzvědné činnosti. Mezi průkopníky v této oblasti patřily kupř. Vatikán či Benátska republika.

K dalším črtám této historické epochy patří institucionalizace zpravodajských služeb, které působily na panovnických dvorech. Ve všeobecnosti bylo jejich odpovědností získávat informace ohrožující zemi a vladaře, odhalovat cizí špiony (kontrašpionáž) a získávat informace nezbytné k rozvoji země a k její expanzi.

Za pionýry v zakládání institucionalizovaných bezpečnostních služeb je možno považovat Angličany. „Král Jindřich VII. nechal založit organizovanou bezpečnostní službu, předchůdce pozdější – MI5. Jindřich VII. si vydržoval velkou organizaci politických špiónu a špiclů, jež si osobně vybíral. Ti jej v jeho snaze vládnout zemi, která si ještě neoddechla z „války růží“, velmi podporovali. Stanovil určitá pravidla hry pro operace proti cizím státům, která platila dlouhou dobu a zformuloval pojmy jako např. „secret agent“ (tajný agent) – místní osoba v dobrém postavení; „informer“ (informátor) – někdo, často nižšího postavení, kdo je za informace placen; „spy“ (špion) – pracovník tajné služby z povolání, který má spojení s lidmi ve veřejném životě, tedy s knězi, mnichy, obchodními cestujícími, lazebníky, nebo písaři a směnárníky, z nichž většina nemá trvalé bydliště, avšak jsou natolik důvěryhodní, že mají přístup ke dvorům, k církvi, úřadům, a je jim naroveň stavěným institucím.“77 V činnosti bezpečnostní služby pokračoval i král Jindřich VIII., který do jejího čela jmenoval Thomase Cromwella, který přispěl k tomu, že se z Anglie stal „policejní stát“ a z Jindřicha VIII. despotický vládce. Královští špioni natolik infiltrovali království, že lidé přestali psát dopisy, klábosit, chodit ke zpovědi nebo dokonce si navzájem posílat dárečky. Všichni věděli, že i nejmenší přešlap může způsobit, že se stanou podezřelými. A podezřelých bylo v tomto období mnoho, protože Cromwell vyznával heslo, že „pod každým kamenem číhá škorpion“.78

Když v listopadu 1558 nastoupila na anglický trůn Alžběta I. (1558–1603), musela odolávat mnohým, nejen zahraničním nepřátelům a nepřejícím. Obrovskou výhodou mladé panovnice bylo, že po jejím boku stálo množství věrných lidí, které královna dovedla obratně využít ve svůj prospěch. Mezi takovéto lidi bezpochyby patřil i sir Francis Walsingham (1532–1590), který vybudoval velmi výkonnou a rozsáhlou zpravodajskou organizaci se sítěmi špionů rozprostřenými po celé Evropě. Přestože se jednalo o organizaci bez velkého úřednického aparátu, jaký mají současné zpravodajské služby a Walsingham byl osobně ve spojení prakticky s celou rozvětvenou sítí agentů, je tato organizace považována za přímou předchůdkyni moderních zpravodajských služeb, zejména britských.79 V roce 1573 se Walsingham ujal funkce hlavního královnina tajemníka. V této pozici své špionážní a organizační dovednosti ještě zdokonalil a stal se z něj mistr na poli špionáže. Walsingham zaměstnával dvojité agenty, agenty provokatéry, podporoval propagandu, šířil dezinformace, zaměstnával šifranty, a to všechno s cílem, aby byly prosazeny anglické zájmy. Mezi největším úspěchy Walsinghama a jeho výzvědné služby patří odhalení plánu španělského krále Filipa II. na ovládnutí Anglie a také spiknutí proti královně Alžbětě I., do kterého byla zapojena Marie Stuartovna v roce 1586. O této zradě se Walsingham dozvěděl z korespondence Marie Stuartovny, kterou si vyměňovala s Anthonym Babingtonem. Walsinghamovi nepřekáží, že dopisy jsou psané v šifrách, protože zaměstnává geniálního šifranta Thomase Phelippesa, který je dešifruje. Ve svých dopisech Babington informoval Marii o připravované vraždě královny Alžběty a zároveň ji informuje o připravované invazi Španělů. Marie Stuartovna v odpovědi na tento dopis vyjadřuje radost ze španělské pomoci a schvaluje také vykonání atentátu. Napsáním tohoto dopisu si de facto vlastnoručně podepsala rozsudek smrti. Veškerá zadržená korespondence je použita jako důkaz v procesu proti Marii. Rozsudek byl nemilosrdný a francouzská královna a skotská panovnice byla odsouzena k popravě stětím. Zajímavým faktem ze života Francise Walsinghama je to, že svoji rozsáhlou špionážní síť, která nebyla dostatečně financována z královského rozpočtu, podporoval vlastními prostředky. Walshingham byl natolik oddán „své“ službě, že pro ni obětoval veškerý svůj majetek a v roce 1590 v Londýně umírá zcela chudý. Až po smrti Walsinghama, kdy na trůn zasedl Jakub I. (Jakub IV. Skotský), dostala jeho zpravodajská služba jméno – „Secret Service“. Jakub I. byl však skrblík, tajnou službu financoval velmi střídmě a omezil její fungovaní jen na pár věrných špionů. Zajímavé pokračovaní měl i život Walsinghamova šifranta Thomase Phelippese, který si po smrti svého zaměstnavatele otevřel pravděpodobně první soukromou detektivní kancelář svého druhu, která se zaměřovala na obchodní špionáž. Ani to však není poslední významná historická událost, kdy se se šifrantovým jménem shledáváme. Po odchodu z detektivní kanceláře, kterou přenechal svému obchodnímu partnerovi se Phelippese náhodně dozvěděl o připravovaném atentátu na krále Jakuba I., který měl být spáchán tak, že v průběhu královy řeči, při příležitosti zahájení jednání parlamentu v roce 1605, měla být celá budova vyhozena do povětří. I díky Phelippesovým informacím byl tento komplot odhalen a jeho účastníci potrestáni.

Zašlou slávu Secret Service se podařilo obnovit až po svržení krále Karla I., kdy se do čela Anglie postavil Oliver Cromwell. Ten si uvědomoval nezbytnost efektivní zpravodajské služby, a proto v roce 1652 jmenoval do čela Secret Service Johna Thurloea, který ji pozvedl i díky štědrému financování. Thurloe také zorganizoval efektivní úřad – Black chamber (Černá komnata), který se zaměřoval na poštovní korespondenci. Dopisy byly otevírány, čteny, dešifrovány, překládány, kopírovány a znova pečetěny. Black chamber byla v té době nejvýkonnějším úřadem svého druhu a později se stala vzorem pro jiné země.

Rozmach zpravodajské činnosti na druhé straně Lamanšského průplavu, ve Francii, je spojován se jménem Armand Jean du Plessis, který je však většině lidí známý spíše jako kardinál Richelieu. Většina lidí tuto osobnost světových dějin zná díky románu Alexandra Dumase Tři mušketýři, ale už méně je známo, že tato postava románu reálně existovala a že kardinál Richelieu byl geniálním politikem, obratným diplomatem a mistrem v oblasti špionáže. Richelieu zorganizoval první řádnou politickou zpravodajskou službu ve Francii. Vytvořil rozsáhlou špionážní síť, která sloužila na ochranu francouzského krále Ludvíka XIII., a to tak jak proti vnitřním jako i vnějším nepřátelům. Jeho politika se zaměřovala především na kontrolu a omezováni vlivu rakousko-španělské dynastie a také na zabezpečení dominance Francie v době třicetileté války, která pohltila tehdejší Evropu. V zájmu dosažení svých cílů byl ochoten využít jakékoliv prostředky, dokonce se spojit i s protestanty, za co byl ze strany představitelů katolické církve kritizován.

O kardinálovi Richelieu se často hovoří jako o šedé eminenci panovníka Ludvíka XIII., což se však moc neví je, že i on měl svou skutečnou „šedou eminenci“. Byl jím François Leclerc du Tremblay. Když se v roce 1629 Richelieu stává královým prvním ministrem, přivede si do úřadu svoje lidi. Nejdůležitějším z jeho spolupracovníků se stává právě Tremblay, řečený páter Josef a známy též po přezývkou „smradlavý mnich“. Názory na vztah Richelieua a Tremblaye se liší. „Někteří autoři se domnívají, že páter Josef byl kardinálovým soupeřem, jiní zase tvrdí, že byli jedno tělo, jedna duše,“ míní současný historik Jan Halada. „Ve skutečnosti je to komplikovanější. V něčem se shodnou, v něčem ne, ale oba rychle pochopí, že jejich vzájemné spojenectví bude ku prospěchu věci. Hodně se od sebe liší podobou i povahami.“80 Faktem však je, že i díky němu se Richelieumu podaří vytvořit rozsáhlou síť agentů a informátorů, jak ve Francii, tak i mimo ni. Richelieu ve svých službách zaměstnává mimo jiné i anglické špiony, kteří v čase úpadku britské Secret Service odešli z jejich služeb, a to z důvodu, že si cenil jejich svědomitosti a profesionality.

Zajímavé jsou i okolnosti smrti samotného kardinála Richelieu. Když ho v prosinci 1642 kněz nabádal, aby na smrtelné posteli odpustil svým nepřátelům, Richelieu prý reagoval podrážděně: „Nepřátelům? Nikdy jsem kromě nepřátel státu žádné neměl!“81

Další velký rozmach zpravodajství ve Francii souvisel s Velkou francouzskou revolucí a následujícími událostmi, kdy došlo k obrovským změnám ve vojenství (budování masových armád založených na národním principu), ve společnosti (zavádění prvků moderní demokracie) a hospodářství (rozvoj průmyslu, masová výroba především zbraní). V období napoleonských válek zejména Francie vybudovala složitý systém jak vojenského zpravodajství zaměřeného na protivníka, tak i vnitřního zpravodajství podílejícího se na udržování pořádku na rozsáhlých okupovaných územích, stejně jako vnitřní tajné policie pod vedením ministra policie Fouchého, kterého postavil do čela svého policejně-zpravodajského aparátu Napoleon Bonaparte. Fouché se při budování zpravodajské služby neomezil pouze na vnitrozemí, ale své agenty a provokatéry rozmístil nejen u nepřátel ale i v neutrálních zemích a dokonce i u spojenců.82

Fouchého čekalo mnoho náročných úkolů – zajistit bezpečnost a stabilitu nového režimu ve Francii a chránit zájmy vlasti v zahraničí. Napoleon však dobře poznal Fouchého prodejnost a praktiky a jeho vrtkavost mu byla známá, proto mu úplně nedůvěřoval. Vzhledem k jeho schopnostem a plnému nasazení byl však Fouché pro Napoleona nenahraditelný. Napoleon si byl vědom faktu, že bude muset vždy přeplatit toho, kdo bude usilovat o jeho loajalitu a služby. Zahrnul ho proto vysokými poctami, zvučnými tituly a rozsáhlými pozemkovými doménami, ke kterým nutno ještě připočíst ministerský plat a apanáže z vysokých ceremoniálních funkcí. Fouché se zařadil k nejbohatším mužům Francie, ale i tak svého pána zrazoval. I když Napoleon Fouchého několikrát propustil ze svých služeb, vždy ho po čase povolal zpět.83

Napoleonova nedůvěra ve Fouchého měla reálné základy. Dal dokonce špehovat i samotného Napoleona. Fouchému se podařilo získat špióna, který byl Napoleonovi velice blízký a měl informace o tom, co Napoleon dělá, o čem přemýšlí či s kým si vyměňuje korespondenci. Tímto Fouchého dobře placeným špionem nebyl nikdo jiný než generálova vlastní manželka Joséphine de Beauharnais, která měla věčnou nouzi o peníze.

Fouché se při tvorbě svého bezpečnostního systému neomezil pouze na kontrolní systém ve vnitrozemí, ale rozmístil své agenty a provokatéry v neutrálních a nepřátelských zemích, jakož i u spojenců. Své ministerstvo policie rozdělil Fouché na šest oddělení. První oddělení bylo podřízené jeho osobnímu tajemníkovi a vyřizovaly se v něm přísně tajné záležitosti, jejichž zpracování nechtěl svěřit nikomu jinému. Panovalo zde neobvyklé pracovní tempo, protože se zde sbíhaly všechny „nitky“. Druhé oddělení pro „všeobecnou bezpečnost“, označované jako „Süretégénérale“, řídil státní rádce Desmarest. Dalšími odděleními byly referát pro kontrolu emigrantů, účetní oddělení, archiv, úřadovny pro otázky vězenství a tisku ve spojení s komisemi senátu a tiskový a divadelní referát. Fouché byl prvním policejním šéfem, který odhalil význam tisku. Pro tento referát získal nejlepší novináře, aby je využil ve prospěch své propagandy, ale též se záměrem duchovně ochudit opozici. Věděl, že tajná policie musí převyšovat protivníka nejen organizací a disciplínou, ale hlavně inteligencí. Ta je vždy účinnější jako cenzura, kterou taktéž obratně využíval ve svůj prospěch. Fouchého životní dílo zůstává základem organizování moderní bezpečnosti a politické tajné služby. Pod jeho vedením byly zpracované ještě dnes platné zásady výzvědné služby. V jeho přehledně a přísně vedeném systému se nikdy neobjevila žádná mezera.84

Také na území dnešní Ruské federace, která je dnes jednou ze zpravodajských velmocí, se zpravodajská činnost začala rozmáhat na přelomu starověku a novověku. V roce 1478 zorganizoval vládce Moskevské říše Ivan III. po vzoru mongolů poštovní a kurýrní službu s centrálou v Moskvě (Jamskaja izba).

Za zakladatele první bezpečnostní služby je považován Ivan IV. (známy též jako Ivan Hrozný). Ten v roce 1565 založil organizaci pod jménem Opričnina, která se stala první státní policií a špionážní službou. Tvořili ji jedinci loajální carovi, kteří byli vybíráni většinou z nižší šlechty, ale sloužili v ní dokonce i cizinci. Jejich úlohou bylo potlačení veškeré opozice, za což byli odměňovaní půdou a nevolníky. Zjišťovali také informace o carových nepřátelích, které též vyslýchali a mučili. Panovník od nich vyžadoval askezi, chodili oblečení jako mniši v černých šatech, nosili černé klobouky a jezdili na černých koních. Za jejich věrnost jim byla slíbená beztrestnost, a proto byli při plnění svých úkolů neuvěřitelně krutí. A to až tak, že se jejich vzrůstající moci začal bát i samotný car, který tuto organizaci raději v roce 1572 rozpustil. Oficiálním důvodem jejich rozpuštění však bylo to, že nechtěli bránit Rusko před nájezdem krymského chána. Poštovní službu, kterou založil Ivan III., přetvořil Ivan IV. na ministerstvo a veškerá korespondence s cizinou podléhala přísné cenzuře.

Další významný rozvoj v oblasti zpravodajství nastal za vlády Petra Velikého (1682–1721), který založil ve vesnici Preobrazhenskoe nedaleko Moskvy úřad pro správu Preobraženského a Semjonovského armádního pluku. Tento nesl od roku 1695 název Preobrazhenskij prikaz. Postupně však úřad získal další kompetence. Mezi jeho úlohy patřilo zajišťování bezpečnosti v Moskvě a vyšetřování zvláště důležitých soudních záležitostí. Od roku 1697 byla úřadu udělena výlučná pravomoc vyšetřovat a stíhat politické zločiny. Preobraženský prikaz se soustředil na potlačování antifeudálních lidových hnutí (až 70 % všech případů) a boj proti odpůrcům reforem Petra I. Plnění těchto úkolů bylo pod osobním vedením cara. Funkce byly omezeny zřízením Tajného kancléřství v letech 1718–1726, které přebralo vyšetřování nejdůležitějších politických zločinů. Prikaz byl zrušen v dubnu 1729.85 V roku 1731 vznikla Tajná vyšetřovací kancelář („Kanceljarija tajnych rozysknych del“), která pokračovala v plnění úkolů Preobraženského prikazu i Tajného kancléřství. „V květnu 1762 byla Tajná vyšetřovací kancelář zrušena předáním všech jejich záležitostí obnovenému Preobraženskému prikazu. Ještě téhož roku však vznikla při Vládnoucím senátu Tajná expedice („Tajnaja ekspedicija“), a to jako orgán pátrající po politických delikventech. Obdobně jako Tajná vyšetřovací kancelář měla i Tajná expedice v Sankt Petěrburku centrálu a její oddělení působila v řadě dalších velkých ruských měst včetně Moskvy.“86

V roce 1825 car Mikuláš I. založil Třetí oddíl kanceláře jeho veličenstva, který sloužil jako tajná policie carského režimu. Myšlenkou cara bylo, aby Třetí oddíl působil jako ochránce morálky a politiky v Rusku. Do jeho kompetencí kromě klasické výzvědné činnosti zaměřené na ochranu cara a jeho politických zájmů, patřil taktéž výkon dohledu nad zájmovými osobami (jejich sledování), šíření propagandy, výkon cenzury jako i dohled nad náboženskými sektami a cizinci.

Třetí oddíl byl v roce 1881 carem Alexandrem III. nahrazen Oddělením ochrany veřejné bezpečnosti a pořádku, které bylo součástí ministerstva vnitra. Oddělní je všeobecně spíše známe pod zkratkou „Ochrana“ či „Ochranka“. Vzhledem k stoupajícímu společenskému napětí v zemi bylo hlavním úkolem Ochrany identifikovat a eliminovat odpůrce carského režimu, především však revolucionáře. Rozpuštěna byla až v roce 1917 a byla nahrazena tajnou službou ČEKA (Čerezvyčajnaja komissija), pod vedením Felixe Edmundoviče Dzeržinského.

2.5
Zpravodajství v období světových válek po současnost

I když je špionáž označována za druhé nejstarší řemeslo, moderní tajné služby jako organizace, které známe dnes, vznikly teprve ve druhé polovině 19. a v průběhu 20. století. Nárůst počtů tajných služeb byl enormní hlavně v období po druhé světové válce, v době rozsáhlé emancipace civilních tajných služeb od státní policie, vojska nebo ministerstva zahraničních věcí. Stevan Dedijer, odborník na tajné služby z bývalé Jugoslávie píše: „Žijeme v čase zpravodajské revoluce (…) od roku 1945 všech 180 suverénních státu světa si vytvořilo národní bezpečnostní a zpravodajské společenství“.87 A taktéž je nutno zmínit, že mít vlastní tajnou službu se stalo znakem suverenity země. Takže prakticky všechny státy světa mají nějaký druh tajné služby.88

Významným faktorem determinujícím činnost a samotný charakter zpravodajských organizací byl, a neustále je, technologický rozvoj. Objev telegrafu (1836), telefonu (1876), elektronky (1906), tranzistoru (1948), masové využívání telefonní sítě pro účely dálkového přenosu dat (60. a 70. léta 20. století) a všeobecný nástup internetu (90. léta 20. století), to jsou jen některé z technologických milníků, které posunuly možnosti lidstva na poli komunikace. Při každém takovémto technologickém posunu stojí před zpravodajskou organizací nový úkol, a to na jedné straně efektivně využívat nové možnosti komunikace a na straně druhé technicky zabezpečit zachytávaní a dešifraci zájmové komunikace. Tento fakt se podepsal i na organizaci jednotlivých zpravodajských služeb, v rámci kterých vznikají specializovaná technická a kryptoanalytická oddělení. Kromě pasivního využívaní výdobytků vědy a techniky se zpravodajské služby do jejich vývoje také začaly čím dál více aktivně zapojovat. Proto i dnes často najdeme v jejich organizačních strukturách oddělení zaměřená na inovace a výzkum.

První světovou válku lze považovat za první velký vojenský konflikt, ve kterém byl masivněji využit „SIGINT“ (signální zpravodajství). SIGINT je oblastí zpravodajství, která od té doby začala poskytovat významnou strategickou výhodu. Při vypuknutí války však byly telefon a vysílačky relativně nové přístroje, které většina armád a námořnictev používala v nejlepším případě jen několik let. Díky tomu neměla příležitost je otestovat v podmínkách tak rozsáhlého vojenského konfliktu, jakým byla 1. světová válka. Výsledkem bylo mnoho chyb v oblasti bezpečnosti, jako kupř. přenos nešifrovaných zpráv nebo textu chráněného jenom souhrnným kódem. Ty byly často zachycené nepřáteli, kterým poskytovaly strategickou výhodu. Ve všeobecnosti možno konstatovat, že první světová válka způsobila zintenzivnění zpravodajské činnosti, které mělo za následek rozšíření řad personálu tajných služeb, profesionalizaci jejich postupů a technologizací jejich metod, zejména v oblasti SIGINT.89

Po skončení 1. světové války se přístup k zpravodajství jednotlivých zemí výrazně lišil. Ve většině západních zemí, snad s výjimkou Velké Británie, která potřebovala efektivní zpravodajskou službu zejména pro dohled nad svým obrovským koloniálním impériem, došlo po 1. světové válce ke snížení důrazu na zpravodajskou činnost. Jako příklad lze uvést událost, kdy ještě v roce 1929 zrušil tehdejší ministr zahraničí (státní tajemník) USA Henry Stimson kryptoanalytické oddělení svého ministerstva s odůvodněním, že „gentlemani si navzájem nečtou dopisy“.90 Na straně druhé bylo sovětské Rusko, později Sovětský svaz (SSSR) a Německo, které využili období mezi válkami na budování rozsáhlé policejně-zpravodajské mašinérie. V sovětském svazu se zpravodajství zaměřovalo především na potlačování jakékoliv vnitřní opozice, ale současně i na získávání informací ze zahraničí a budování rozsáhlé sítě zejména ideologických spolupracovníků po celém světě. Německá organizace zpravodajství byla do značné míry podobná stavu zavedenému v tehdejším totalitním SSSR, tedy jedna všeobjímající jednotná vnitřní i vnější „civilní“ zpravodajsko-policejní organizace a jedna „konkurenční“ vojenská vnější zpravodajská služba. Nedostatky v organizaci zpravodajských služeb a s tím spojený nedostatek relevantních informací způsobilo to, že západní země byly zaskočeny vývojem ve fašistickém Německu, což následně vedlo ke katastrofálním porážkám v počátcích 2. světové války.91

V průběhu 2. světové války pracovaly zpravodajské organizace všech zainteresovaných států na plné obrátky. Zpravodajské organizace využívaly ke své činnosti všechny dostupné technické výdobytky své doby a po celém světě se vytvořila síť špiónů. Mnozí z nich hráli svou nebezpečnou hru často na dvě či dokonce tři strany, za co mnohokrát zaplatili vlastním životem. Někteří z těchto špionů byli politici, zločinci, dokonce i celebrity. Z některých se celebrity stali i díky válce. V Sovětském svazu to byl nesporně Richard Sorge, který sovětské vedení včas varoval o připravovaném německém útoku. Na tomto místě nutno podotknout, že ačkoliv byly zpočátku zpravodajské informace od Sorgeho ze strany Sovětů zpochybňované, nakonec se ukázaly jako pravdivé a Sorge tak přispěl k záchraně mnoha životů a významně ovlivnil průběh celé války. Samotný Sorge si však svou slávu neužil, protože byl v roce 1944 oběšen Japonci za špionáž. Sověti o Sorgeho případu, jako i jeho přínosu, dlouho mlčeli a až v roku 1964 mu byl, in memoriam, udělen titul „Hrdina Sovětského svazu“. Sorge je však jen jedním z mnoha těch, kteří položili své životy v službách zpravodajských služeb a to proto, že chtěli svou činností podpořit úsilí vojáků bojujících na bitevních polích a naklonit tak misku vah na stranu své země. Další významnou událostí, která urychlila ukončení 2. světové války, bylo nesporně dešifrování kódu Enigma, který využíval Wehrmacht. „Kromě toho, že britští kryptoanalytici (sídlící v Bletchley parku) rozlomili německou šifru Enigma, uspěli také v dešifrování italských a japonských zpráv. Zpravodajské informace, které vyplynuly z těchto tří zdrojů, dostaly kódové jméno Ultra. Díky nim získali Spojenci výhodu na všech bojištích.“92

Poslední dny druhé světové války a počáteční měsíce po jejím ukončení byly pro území poražené Třetí říše časem násilných, často až brutálních střetů různých zpravodajských sil. Hlavní roli v tomto úsilí hrály speciální jednotky sovětské kontrarozvědky známé jako SMĚRŠ, jednotky sovětské zpravodajské služby NKVD (Narodny komissariat vnutrennikh del), zvláštní jednotky Amerického úřadu pro strategické služby (OSS) a britské jednotky zvláštních operací (SOE). Cílem spojeneckých zpravodajských a kontrarozvědných aktivit na německém území bylo získat zájmové osoby a vědeckou a technickou infrastrukturu. Hlavní důraz byl kladen na vysoce rozvinuté technologie německých střel V-1 nebo prvních balistických raket V-2. Zpravodajské služby si také konkurovaly při znovuzískávaní cenné nacistické válečné kořisti – sbírek zlata a uměleckých děl.93 Období, které následovalo po skončení světové války, naznačilo, že ačkoliv otevřený konflikt skončil, schyluje se ke konfliktu novému, formálně nevypovězené válce, která vešla do historie jako studená válka.

Pojem studená válka poprvé v souvislosti s napětím mezi USA a SSSR použil americký finančník a filantrop Bernard Baruch, do obecného povědomí se však dostal až po publikování práce publicisty Walterea Lippmana The Cold War: A Study in U. S. Foreign Policy v roce 1947.94

Vznik studené války se nejčastěji klade do období krátce po skončení 2. světové války, mezi lety 1946–1947, kdy se začalo rozpadávat spojenectví států protihitlerovské koalice a protiklady mezi dvěma velmocemi – USA a SSSR v ideologické, politické a hospodářské oblasti začaly nabírat nový, konfrontační kurz. V ideologické oblasti ožily stereotypy z období před 2. světovou válkou o hrozbě z druhé strany. Studená válka nebyla plánovaná, ale byla nevyhnutelná, protože vyplývala ze zásadních rozporů mezi liberálním kapitalismem v USA a komunistickým systémem totalitního charakteru v SSSR. Bipolární rozdělení Evropy na konci 40. let minulého století znamenalo, že studená válka se přenesla také na spojence USA a SSSR, a nabrala tak globální podobu.95

Dne 20. 9. 1945 rozpustil prezident Harry S. Truman Úřad strategických služeb (Office of Strategic Services – OSS), protože si myslel, že svět se uklidní, a proto nebudou USA široce založenou výzvědnou službu potřebovat. Z OSS zůstala menší Jednotka strategických služeb (Strategic Service Unit – SSU). Už v lednu 1946 nařídil Truman založení nové rozvědky. Vznikla Ústřední zpravodajská skupina (Central Intelligence Group – CIG) jako instituce, která má koordinovat všechny výzvědné činnosti Spojených států. Z ní se pak v květnu 1947 vyvinula Ústřední zpravodajská služba (Central Intelligence Agency – CIA). Britové zrušili Útvar speciálních operací (Special Operations Executive – SOE), vytvořený na počátku války k podpoře partyzánů a teroristických akcí v týlu nepřítele. Byla to výjimka. Ostatní západní státy své zpravodajské služby nerušily, nýbrž reorganizovaly a snižovaly stavy jejich pracovníků. V Sovětském svazu na podzim 1947 došlo k sloučení první správy Ministerstva státní bezpečnosti (Ministěrstvo gosudarstvěnnoj bezopasnosti – MGB) a vojenské rozvědky GRU čímž vznikl Výbor pro informace (Komitět informacij – KI), který formálně podléhal radě ministrů, ale ve skutečnosti Molotovovi. Maršálům tato reorganizace vadila, až v létě 1948 dosáhli toho, že se vojenská část KI podřídila ministerstvu obrany. Koncem roku 1951 KI zanikl a zbylí pracovníci se vrátili do MGB, tedy pod přímé řízení Lavrentije Beriji.96

Vzájemné soupeření ideologických bloků s sebou neslo rozvoj špionáže ve všech oblastech života. Soupeřící strany konfliktu se snažily infiltrovat oponenta s cílem získat a shromažďovat informace, zejména o jeho technických a vojenských možnostech ale také o jeho strategii a plánech. Oba bloky konfliktu vynakládaly na tento účel obrovské sumy peněz. Za tyto peníze byli kromě jiného verbováni a cvičeni špioni, placeni informátoři, vyvíjena a obstarávána různá zpravodajská technika, placen celý zpravodajský aparát či podnikány různé zpravodajské akce (výzvědné ale i sabotážní). Hnací silou těchto aktivit byly obavy obou hlavních velmocí, že oponent získá převahu v některé z hlavních oblastí společného zájmu (jaderný výzkum, kosmický výzkum, zbrojení, vývoj technologií, zemědělství, průmysl apod.) a začne ohrožovat zájmy druhé strany, případně i vojensky zaútočí. Z tohoto důvodu se obě strany snažily rozšířit svoji sféru vlivu ve světě, a to jak diplomacií, zpravodajstvím tak i vojensky. Odpověď druhé strany však na sebe většinou nenechala dlouho čekat, a tak byl svět v průběhu trvání studené války svědkem hned několika závažných konfliktů a krizí.

Studená válka měla své krize i období nesoucí se v duchu politického „oteplení“. Prvního vrcholu dosáhl konflikt již na svém počátku. V letech 1948–1949 se odehrála první berlínská krize, během níž Sovětský svaz blokoval zásobování sektorů západního Berlína, které byly pod správou západních mocností. Na počátku 50. let navíc proběhla „horká“ fáze války na korejském poloostrově, v níž se oba bloky angažovaly. Druhým vrcholem studené války pak byl počátek 60. let. Vyhrocení znamenala stavba berlínská zdi v roce 1961 a karibská krize na podzim 1962. Sovětský pokus instalovat jaderné rakety na Kubě tehdy přivedl svět na okraj jaderné války. Polovina 60. let a následující dekáda se v Evropě nesly ve znamení zlepšení vztahů obou bloků, ačkoliv ve Vietnamu se válčilo mezi komunistickým severem a Američany podporovaným jihem. Po podpisech několika odzbrojovacích smluv znamenala opětovné zmrazení vztahů sovětská intervence do Afghánistánu v prosinci 1979. V 80. letech došlo k dalšímu zvýšení napětí, nazývanému někdy jako druhá studená válka. Americký prezident Ronald Reagan označil Sovětský svaz za „říši zla“, zvýšil výdaje na zbrojení a vyhlásil program takzvaných hvězdných válek, tedy protiraketové obrany umístěné ve vesmíru. Studená válka skončila na přelomu 80. a 90. let rozpadem východního bloku. Oficiálně byla ukončena 19. 11. 1990 podpisem společného prohlášení šesti států Varšavské smlouvy a 16 států NATO na summitu Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě v Paříži.97

Devadesátá léta minulého století znamenala i v oblasti zpravodajství jisté uvolnění. Podobně jako v ozbrojených silách většiny zemí došlo i v této oblasti ke snížení finančních prostředků a k redukci personálu. Přelom tisíciletí však přinesl výrazné změny v mezinárodní politice (nástup prezidenta Putina k moci v Rusku, růst vlivu Číny) a výrazný nárůst hrozby islámského terorismu. Tyto události doprovázela také zvýšená aktivita zpravodajských služeb a také přinesly nové požadavky na práci těchto služeb. Zejména boj proti terorismu (obecně boj proti asymetrickému protivníkovi) vyžaduje výraznou změnu přístupu a používaných metod a technologií oproti předchozímu období očekávaného tradičního velkého (symetrického) vojenského konfliktu. Dochází především k renesanci používání tradiční zpravodajské metody – HUMINT, tedy využívání lidských zdrojů. V oblasti technického zpravodajství (IMINT a SIGINT) je potřebné vytvářet nové technologie a postupy umožňující odhalení a sledování velmi malých cílů (skupin osob a často pouze jednotlivců), znamenajících hrozbu chráněným objektům, na rozdíl od období studené války, kdy hlavním cílem ofenzivních zpravodajských aktivit byla velká armádní uskupení a další infrastruktura potřebná pro vedení konfliktu velkého rozsahu a intenzity.98

V závěru našeho krátkého exkurzu do historie zpravodajství nutno podotknout, že zpravodajská činnost jakož i zpravodajské organizace se od svých počátků výrazně změnily. Zpravodajství už není činnost, která je vykonávaná ad hoc, ale jde o integrální součást státního aparátu každého státu, ať už demokratického nebo totalitního, která je vykonávaná permanentně. Tajné služby jsou mnohem profesionálnější, specializovanější, organizovanější a výdobytky současné vědy a techniky jim poskytují téměř neomezené množnosti získávaní a prověřování informací. Technologický rozvoj a všeobecná světová globalizace však před ně staví i nové výzvy. V souvislosti s tím se výrazně změnilo i jejich operační prostředí. Studená válka skončila a s ní se rozplynul i ideologický nepřítel, který byl jasně určen. Téměř ze dne na den se stalo, že mnoho zpravodajských služeb ztratilo svůj hlavní cíl a musely se poohlédnout po nových. Ve sféře zpravodajských služeb, kde každý špehuje každého, to však není až takový problém. K tomu se přidružily i hrozby nové, jako je terorismus, extrémismus či organizovaný zločin. Současné zpravodajské služby je možné proto přirovnat k antivirovému programu, který je nucen na pozadí chodu počítače, prověřovat všechny vstupující data s cílem identifikovat potencionální nebezpečí. Také zpravodajské služby jsou nucené nepozorovaně prověřovat obrovské množství informací s cílem identifikovat narušitele, který se pokouší ohrozit řádný chod státu. I v současné, přetechnizované době je však nemožné v souvislosti se zpravodajstvím opomenout lidský faktor, který sehrával rozhodující roli v celém průběhu jeho vývoje. Na něm je jako vždy závislý výsledek zpravodajské činnosti a současné podmínky vyžadují od jejích aktérů-zpravodajců přinejmenším stejné schopnosti a odvahu jako v minulosti.

Část druhá

Zpravodajské služby

Druhá část této monografie je věnována institucionálnímu aspektu zpravodajství, subjektům, které zpravodajskou činnost vykonávají, tedy zpravodajským službám. Zpravodajské služby jsou standardní součástí systému orgánů každého státu a jsou jedním z atributů jeho suverenity, plní nezastupitelné funkce, které nemohou být plněny jinými složkami státního aparátu. Svým postavením, úkoly, povahou a náplní své činnosti přísluší do oblasti národní bezpečnosti. Zpravodajství a zpravodajské služby jsou integrální součástí činnosti a naplňování funkcí státu a jejich činnost je limitována právem.

Tato oblast zahrnuje jednak otázky institucionálního a organizačního vymezení zpravodajských služeb, jednak otázky právní. V oblasti institucionální jde především o podobu jejich organizace, vymezení jejich odpovědnosti a podřízenosti, vztahy k jiným subjektům zabývajícím se bezpečností. V oblasti právní pak o formu a obsahovou kvalitu právní úpravy, vymezení působnosti zpravodajských služeb, jejich pravomoci, resp. oprávnění, způsoby a nástroje podrobení zpravodajských služeb (zejména) vnější kontrole, a použitelnost informací ze zpravodajských služeb pocházejících.

Tato část je rozdělena do čtyř kapitol – hned ta první (kapitola 3) je věnována institucionálním a právním aspektům zpravodajských služeb obecně, druhá (kapitola 4) zpravodajským službám České republiky, třetí (kapitola 5) zpravodajským službám Slovenské republiky a čtvrtá (kapitola 6) dalším zpravodajským službám ve světě.

3

Zpravodajské služby

3.1
Zpravodajské služby – principy jejich činnosti

Zpravodajské služby jsou státní orgány, které jsou zřízeny za účelem získávání, shromažďování a vyhodnocování informací z bezpečnostní oblasti vymezené působností stanovenou příslušnou legislativou a jejich poskytování oprávněným adresátům – příslušným ústavním činitelům (politickým představitelům), případně dalším státním orgánům, které jim mají napomáhat k co možná nejlepším rozhodnutím.

V povaze jejich činnosti se projevuje charakter ústavního zřízení a společenského uspořádání, v jehož rámci naplňují své úkoly a funkce. Ochrana vnitřní a vnější bezpečnosti státu má zásadní význam pro ochranu hodnot a zájmů každého státu. Zpravodajství a existence a činnost zpravodajských služeb, které předvídají hrozby směřující proti národní bezpečnosti, předcházejí jim a poskytují ochranu před nimi, je proto pro moderní stát nezbytnou nutností. Trend vývoje v oblasti bezpečnosti spojený se vznikem nových druhů hrozeb a rizik význam zpravodajství a zpravodajských služeb dále zvyšuje. Že jde o naplnění nezbytné funkce státu směřující k zajištění jeho bezpečnosti, bezpochyby potvrzuje skutečnost, že ve světě reálně neexistuje suverénní stát, který by neměl zřízeny instituce k zajištění této funkce – zpravodajské služby.

Pro správné pochopení místa, role a úkolů zpravodajských služeb je zásadní vymezení jejich mandátu, působnosti, postavení v systému orgánů státu, principů jejich činnosti a okruh oprávnění jim k naplňování jejich působnosti svěřených.

Jsou „zvláštními orgány státu, jejichž prvořadým cílem, snahou a posláním je chránit stát a společnost tím, že ústavním činitelům a orgánům státní správy opatřují včasné, objektivní a kvalitní zpravodajské informace“.99 Zajišťují analýzu v oblastech významných pro národní bezpečnost, poskytují včasné varování o hrozících krizích, zajišťují národní a mezinárodní krizový management pomocí rozpoznání záměrů současných nebo potenciálních protivníků, podávají informace národnímu vojenskému plánování a vojenským operacím, ochraňují tajemství svých vlastních zdrojů a aktivit i aktivit jiných státních institucí, smějí skrytě konat s cílem ovlivnit výsledek událostí ve prospěch národních zájmů.100

Základním úkolem zpravodajských služeb je získávat, shromažďovat a vyhodnocovat (tzv. „zabezpečovat“) zpravodajské informace a tyto poskytovat výkonné moci, v předstihu upozorňovat na existující hrozby, a tak umožnit přijetí opatření, která by je v souladu se zájmem státu eliminovala. Lowenthal^101 např. uvádí čtyři důvody existence zpravodajských služeb, a to: vyhnout se strategickému překvapení, poskytovat dlouhodobější expertizu, podporovat proces formování politiky a udržovat utajení informací, potřeb, zdrojů a metod.

Zpravodajské služby mají mezi státními orgány zvláštní postavení, plní totiž funkce, které jiné státní orgány nemohou naplňovat, a pro jejich naplňování disponují specifickými prostředky zejména v oblasti získávání informací. Jejich role se projevuje ve dvojí podobě: jednak jako důležitý zdroj kvalifikovaných podkladů pro tvorbu bezpečnostní politiky státu, jednak jako nezastupitelný zdroj informací při průběžném zvládání bezpečnostní situace v zemi.

Zpravodajské služby se tedy podílejí na zajišťování specifických – bezpečnostních – funkcí státu, nejsou jim však zpravidla přiznány rozhodovací pravomoci spojené s vydáváním aktů aplikace práva, které jsou pro státní orgány obecně charakteristické, a kterými obecně státní orgány disponují.

Základní pojem zpravodajství – intelligence – lze chápat ve třech významech, a to jako znalost (informaci), jako aktivitu a jako organizaci.102 Výraz „intelligence“ tedy označuje jednak organizaci ve smyslu institucionálním, ale i aktivitu vyvíjenou touto organizací a organizační proces usměrňující tyto aktivity a také samotný produkt, který je výsledkem těchto aktivit.103

Ve zpravodajství a v postavení a činnosti zpravodajských služeb demokratických zemí jsou uplatňovány tyto základní principy:104

- princip podřízenosti ústavě a zákonům;

- princip vlastní bezpečnosti a utajení;

- princip nezbytné znalosti;

- princip efektivity;

- princip nezbytnosti,

- princip proporcionality;

- princip předběžné opatrnosti;

- princip ochrany dat.

V rámci spolupráce se zpravodajskými službami cizí moci má dále mimořádný význam tzv. pravidlo třetí strany (third party rule). Toto pravidlo v podstatě stanoví, že zpravodajská služba může informaci, kterou získala výměnou od jiné služby (ale i fakt projeveného zájmu o určitou informaci), poskytnout třetí straně pouze se souhlasem poskytovatele.105 Tento princip stanoví pravidla ochrany informací a jejich zdrojů v oblasti mezinárodní spolupráce, v níž je tato ochrana považována za mimořádně významnou a v zásadě i limitující samotnou existenci výměny informací a budoucí spolupráce. Absence či porušení této ochrany má zásadní význam pro pokračování vzájemné zpravodajské spolupráce.

Princip podřízenosti ústavě a zákonům

Přestože se zpravodajské služby vyznačují řadou specifik,106 je jejich existence a činnost limitována právem, jejich činnost, jakožto státních orgánů, je ovládána zásadami ústavnosti a zákonnosti. I v případě zpravodajských služeb se plně uplatňuje ústavní požadavek, podle něhož může státní moc a její orgány své pravomoci uplatňovat, jen pokud to dovolí zákon, tedy jen v případech, mezích a způsoby, které jsou zákonem dovoleny.107 Tímto je vyjádřen princip právního státu – podrobení státní moci zákonu, princip panství práva. V demokratickém právním státě se žádný státní orgán nesmí pohybovat mimo meze, které jsou mu (v podobě působnosti a pravomoci) ústavním pořádkem, resp. zákony, vymezeny. Nejde přitom o pouhou formální legalitu při výkonu veřejné moci, interpretace ustanovení ústavního pořádku nesmí být prováděna izolovaně, ale vždy v kontextu celého ústavního pořádku.108 Klíčová je v této souvislosti otázka stanovení mandátu, zejména vymezení působnosti zpravodajských služeb, neboť pouze v takto vymezeném rámci je zpravodajská služba oprávněna (a zároveň povinna) plnit stanovené úkoly, tedy získávat, shromažďovat a vyhodnocovat informace, ale také používat prostředky, které jsou jí k plnění úkolů v oboru její působnosti příslušnou legislativou svěřeny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpravodajské služby a zpravodajská činnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.