Celní zákon

Pavel Polák

Filip Hájek

Ladislav Hrbek

Jana Jarešová

Richard Vesecký

Dana Šramková

PRAKTICKÝ KOMENTÁŘ

Vzor citace:

POLÁK, P., HÁJEK, F., HRBEK, L., JAREŠOVÁ, J., VESECKÝ, R., ŠRAMKOVÁ, D. Celní zákon. Praktický komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 288 s.

Právní stav publikace je k 1. 1. 2021.

© Wolters Kluwer ČR, 2021

ISBN 978-80-7676-051-6 (váz.)

ISBN 978-80-7676-052-3 (epub)

ISBN 978-80-7676-053-0 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

SEZNAM ZKRATEK

Zkratky právních předpisů[1]

celní kodex

nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství

celní zákon

zákon č. 242//2016 Sb., celní zákon

DA

nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2015/2446, kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013, pokud jde o podrobná pravidla k některým ustanovením celního kodexu Unie

daňový řád

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

IA

prováděcí nařízení Komise (EU) 2015/2447, kterým se stanoví prováděcí pravidla k některým ustanovením nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013, kterým se stanoví celní kodex Unie

kontrolní řád

zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

Listina

Usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

nařízení č. 515/97

nařízení Rady (ES) č. 515/97 ze dne 13. května 1997 o vzájemné pomoci mezi správními orgány členských států a jejich spolupráci s Komisí k zajištění řádného používání celních a zemědělských předpisů

nařízení č. 638/2004

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 638/2004 ze dne 31. března 2004 o statistice Společenství obchodu se zbožím mezi členskými státy a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3330/91

nařízení č. 1982/2004

Nařízení Komise (ES) č. 1982/2004 ze dne 18. listopadu 2004, kterým se provádí nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 638/2004 o statistice Společenství obchodu se zbožím mezi členskými státy a o zrušení nařízení Komise (ES) č. 1901/2000 a (EHS) č. 3590/92

nařízení č. 223/2009

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 223/2009 ze dne 11. března 2009 o evropské statistice a zrušení nařízení (ES, Euratom) č. 1101/2008 o předávání údajů, na které se vztahuje statistická důvěrnost, Statistickému úřadu Evropských společenství, nařízení Rady (ES) č. 322/97 o statistice Společenství a rozhodnutí Rady 89/382/EHS, Euratom, kterým se zřizuje Výbor pro statistické programy Evropských společenství, v platném znění

nařízení č. 609/2014

nařízení Rady (EU, Euratom) č. 609/2014 ze dne 26. května 2014 o metodách a postupu pro poskytování tradičních vlastních zdrojů a vlastních zdrojů z DPH a HND

nařízení o lhůtách

nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1182/71 ze dne 3. června 1971, kterým se určují pravidla pro lhůty, data a termíny

nařízení o systému Společenství o osvobození od cla

nařízení Rady (ES) č. 1186/2009 ze dne 16. listopadu 2009 o systému Společenství pro osvobození od cla

nařízení vlády č. 244/2016

nařízení vlády č. 244/2016 Sb., k provedení některých ustanovení celního zákona v oblasti statistky

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

prováděcí nařízení č. 2454/93

nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství

přestupkový zákon

zákon č. 250/2016 Sb., o odpovědnosti za přestupky

rozhodnutí č. 2020/2053

rozhodnutí Rady (EU, Euratom) 2020/2053 ze dne 14. prosince 2020 o systému vlastních zdrojů Evropské unie a o zrušení rozhodnutí 2014/335/EU, Euratom

rozhodnutí Komise č. 2019/2151

Prováděcí rozhodnutí Komise (EU) 2019/2151 ze dne 13. prosince 2019, kterým se zavádí pracovní program pro vývoj elektronických systémů stanovených v celním kodexu Unie a jejich uvedení do provozu

spr. řád

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

s. ř. s.

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

starý celní zákon

zákon České národní rady č. 13/1993 Sb., celní zákon

TDA

Nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2016/341ze dne 17. prosince 2015 kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013, pokud jde o přechodná pravidla k některým ustanovením celního kodexu Unie, pokud příslušné elektronické systémy dosud nejsou v provozu, a kterým se mění nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2015/2446

UCC

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie

Úmluva

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

Úmluva TIR

sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 61/2008 Sb. m. s., kterým se nahrazuje vyhláška ministra zahraničních věcí č. 144/1982 Sb., o Celní úmluvě o mezinárodní přepravě zboží na podkladě karnetů TIR (Úmluva TIR)

Vídeňská úmluva o diplomatických stycích

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 157/1964 Sb., o Vídeňské úmluvě o diplomatických stycích

Vídeňská úmluva o konzulárních stycích

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 32/1969 Sb., o Vídeňské úmluvě o konzulárních stycích

vyhláška č. 245/2016

vyhláška ministerstva financí č. 245/2016 Sb., k provedení některých ustanovení celního zákona

zákon č. 297/2016

zákon č. 297/2016 Sb., o službách vytvářejících důvěru pro elektronické transakce

zák. o celní správě ČR

zákon č. 17/2012 Sb., o Celní správě České republiky

zák. o DPH

zákon č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty

zák. o SPD

zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních

zák. o účetnictví

zákon č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů

zákon o vystupování státu ve věcech majetkových

zákon č. 219/2000 Sb., o vystupování státu ve věcech majetkových

zákon o zákl. registrech

zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech

Ostatní zkratky

EU

Evropská unie

GŘC

Generální ředitelství cel

NSS

Nejvyšší správní soud

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

TIR

francouzsky Transports Internationaux Routiers, česky Mezinárodní silniční doprava

[1] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy citovány ve znění pozdějších předpisů.

PŘEDMLUVA

Celní zákon upravuje řadu různorodých institutů, mnohdy se však jedná o úpravu dílčí, kterou je třeba chápat v kontextu dalších norem obsažených v příslušných tuzemských i unijních předpisech. Praktický komentář pomáhá k orientaci v dané oblasti, stručně vysvětluje jednotlivé instituty celního zákona a dává návod, jaké další předpisy je nutné aplikovat. Jedná se o první komentář celního zákona, který byl zpracován kolektivem autorů s mnohaletou praxí v oboru celního a daňového práva.

Protože záměrem autorů bylo poskytnout co nejstručnější výklad oproštěný od zbytečných teoretických či historických exkurzů, je právě předmluva jediným místem, které může alespoň částečně uvést čtenáře do dobových souvislostí. Od časů první republiky až do začlenění České republiky do Evropské unie, resp. tehdejších Evropských společenství, představoval celní zákon základ tehdejší regulace cel a celní správy. Prvním československým celním zákonem byl zákon č. 114/1927 Sb., který je znám jako tzv. Martincův celní zákon. Právě díky práci významné osobnosti JUDr. Emila Martince došlo s účinností od 1. 1. 1928 ke sjednocení podstaty celního práva do jednoho předpisu, aniž by utrpěla srozumitelnost a věcnost regulace z doby předrepublikové. S postupem času docházelo k nahrazování jednoho celního zákona druhým, pod stejným názvem tak v našem právním řádu byly uveřejněny: zákon č. 36/1953 Sb., zákon č. 44/1974 Sb. (úplné znění vyhlášeno pod č. 287/1991 Sb.), zákon č. 13/1993 Sb. (úplně znění po zásadní novelizaci vyhlášeno pod č. 430/2004 Sb.) a konečně i aktuálně platný a účinný zákon č. 242/2016 Sb.

Hlavním důvodem pro přijetí nového celního zákona byla potřeba adaptace českého právního řádu na celní kodex Unie, druhotným pak snížení administrativní zátěže. Je třeba předeslat, že aktuální celní zákon se netýká pouze problematiky cel jakožto peněžitého plnění hrazeného při vývozu nebo dovozu zboží na celní území Evropské unie, na druhou stranu ani tuto oblast komplexně neřeší. Právě adaptační povaha předurčila současný celní zákon (u kterého byl v rámci legislativního procesu zvažován i ne zcela vypovídající název celní řád) stát se konglomerátem dílčích úprav, které doplňují či jako zvláštní normy konkretizují nejen příslušné předpisy unijní (zejména celní kodex Unie), ale též předpisy tuzemské (např. daňový řád). Předkládaný komentář se proto věnuje praktickým aspektům aktuální právní úpravy, které se různou měrou dotýkají norem celního práva hmotného, procesního, trestního i organizačního.

Publikace cílí primárně na odbornou veřejnost představovanou celními deklaranty, dovozci a vývozci či pracovníky Celní správy České republiky. Komentář je rovněž využitelný pro akademické pracovníky a studenty zejména právních a ekonomických oborů, kterým může pomoci k pochopení souvislostí a vztahů v rámci celního práva. Nabízí však hlubší vhled i dalším subjektům, kteří s celním právem přichází reálně do styku, nebo je předmětná materie pouze zajímá.

Celní právo je oblastí rozsáhlou a živou, která může být a také je průběžně novelizována. Pro snazší orientaci čtenářů je třeba zdůraznit, že tento komentář k celnímu zákonu je sestaven podle právního stavu ke dni 1. 1. 2021.

ZÁKON

č. 242/2016 Sb.

ze dne 14. července 2016

celní zákon

ve znění: zák. č. 183/2017 Sb., zák. č. 80/2019 Sb., zák. č. 283/2020 Sb., zák. č. 609/2020 Sb.

Parlament se usnesl na tomto zákoně České republiky:

ČÁST PRVNÍ
OBECNÁ USTANOVENÍ

§ 1 Předmět úpravy

Tento zákon upravuje

a) v návaznosti na přímo použitelné předpisy Evropské unie1) a přímo použitelné mezinárodní smlouvy (dále jen „přímo použitelný předpis Evropské unie“)

1. výkon dohledu nad mezinárodním obchodem Evropské unie a nad zbožím, které vstupuje na celní území Evropské unie nebo jej opouští,

2. sběr, zpracování a kontrolu statistických údajů o obchodu Evropské unie,

3. správu cel a

4. povolení související se správou cel a

b) správu daní, stanoví-li zákon upravující daň z přidané hodnoty nebo zákon upravující spotřební daně, že se pro jejich správu použijí ustanovení o správě cel.

1) Například nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (přepracované znění).

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 638/2004 ze dne 31. března 2004 o statistice Společenství obchodu se zbožím mezi členskými státy a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 3330/91.

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 471/2009 ze dne 6. května 2009 o statistice Společenství týkající se zahraničního obchodu se třetími zeměmi a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 1172/95.

Nařízení Evropského Parlamentu a Rady (ES) č. 515/97 o vzájemné pomoci mezi správními orgány členských států a jejich spolupráci s Komisí k zajištění řádného používání celních a zemědělských předpisů.

Nařízení Rady (ES) č. 1186/2009 ze dne 16. listopadu 2009 o systému Společenství pro osvobození od cla.

Nařízení Rady (EU, Euratom) č. 609/2014 ze dne 26. května 2014 o metodách a postupu pro poskytování tradičních vlastních zdrojů a vlastních zdrojů z DPH a HND a o opatřeních ke krytí hotovostních nároků (přepracované znění).

Nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, v platném znění.

I. Obecně k systematice celního práva a roli celního zákona

Celní právo a systém jeho právní úpravy je z pozice členského státu EU třeba chápat v rovině mezinárodní, unijní a národní. Celní zákon proto reaguje na přímo aplikovatelná unijní nařízení, mezi která patří v první řadě UCC, a na přímo použitelné mezinárodní smlouvy. Pro všechny tyto předpisy se pro zjednodušení stanoví částečně zavádějící legislativní zkratka přímo použitelný předpis EU.

Celní zákon upravuje pouze oblasti, které mohou být regulovány na národní úrovni (tj. jsou unijními předpisy této úpravě výslovně ponechány, resp. ji provádějí), a pokouší se řešit problémy, které souvisejí s praktickou aplikací daných právních norem. Nejedná se a ani se nemůže jednat o komplexní předpis, který by představoval českou kodifikaci celního práva. Pro aplikaci jednotlivých ustanovení celního zákona je nutné brát vždy v potaz příslušné přímo použitelné předpisy EU, které jsou celním zákonem adaptovány, a relevantní tuzemské předpisy, které plní roli lex generalis.

Reálně je většina norem celního práva hmotného upravena v přímo použitelných předpisech Evropské unie a celní zákon zde v zásadě hraje jen roli doplňkovou.

Regulaci v rámci členských států EU je naopak ponechána značná část celního práva procesního. V podmínkách České republiky je v rovině procesní patrná snaha o dílčí kodifikace v rámci daňového řádu a spr. řádu, vůči nimž se celní zákon aplikuje jako lex specialis. Proto byl také návrh celního zákona původně do legislativního procesu předložen pod názvem celní řád. Celní zákon nakonec plní v rovině procesní pro praxi dvojí funkci, jelikož obsahuje:

– návod k tomu, zda se postupuje v režimu daňového řádu, nebo podle spr. řádu,

– vlastní speciální úpravu ve vztahu daňovému řádu i spr. řádu.

Mezi další oblasti, které si členské státy mohou do značné míry upravit samy, patří celní právo trestní, což v rámci celního zákona znamená především regulaci přestupků, a celní právo organizační. Celní zákon nicméně organizační otázky správce cla samostatně neřeší, pouze odkazuje na působnost správce cla coby správního orgánu, který vykonává správu cel a který je blíže upraven zák. o celní správě ČR.

II. Předmět právní úpravy celního zákona

Zákonodárce předmět úpravy celního zákona rozdělil do dvou základních oblastí.

První okruh vychází z přímo použitelných předpisů EU. Vztahuje se na dohled nad mezinárodním obchodem EU a nad zbožím, které vstupuje na celní území EU nebo je opouští, bez ohledu na to, zda pohyb zboží je, či není obchodní povahy (pro celní dohled viz čl. 134 UCC), dále na správu cel, povolení související se správou cel a problematiku statistiky. Předmět naopak nezahrnuje mezinárodní obchod ani jiný pohyb zboží, který se odehrává mezi členskými státy v rámci EU coby celní unie. Ve vztahu k celnímu dohledu je třeba doplnit, že se na zboží uplatní bez ohledu na skutečnost, zda zboží clu podléhá, resp. zda je od cla příp. osvobozeno.

Správa cel vychází hmotněprávně především z UCC a dalších unijních předpisů, celní zákon ji tedy v této rovině řeší jen omezeně (např. v § 38). Z pohledu procesu je naopak celnímu právu na unijní úrovni věnována výrazně menší pozornost, proto se vychází z daňového řádu, k němuž celní zákon obsahuje řadu zvláštních ustanovení.

Speciální pozornost si zaslouží samotný pojem správa cel, který není na úrovni celního zákona ani unijních předpisů jednoznačně vymezen. Jako vodítko k definičnímu uchopení správy cel může sloužit vymezení správy daní v § 1 odst. 2 daňového řádu, podle kterého jde o postup, jehož cílem je správné zjištění a stanovení daní a zabezpečení jejich úhrady. Za daň se přitom dle § 2 odst. 3 daňového řádu považuje mj. clo.

Praktický dopad pro aplikaci některých ustanovení celních předpisů má i vymezení souvisejícího pojmu právní předpis upravující správu cel, který aktuálně obsahují zák. o DPH i zák. o SPD. Pokud zákon určí, že se při správě daně použije právní předpis upravující správu cla, je třeba zkoumat nejen relevantní procesní, ale i hmotněprávní normy. Výsledkem v souladu s judikaturou NSS (např. 7 Afs 40/2010-76) může být v konkrétním případu aplikace nejen daňového řádu, ale též relevantních ustanovení UCC.

Povolení související se správou cel (k zajištění cla) jsou u předmětu úpravy celního zákona zmiňována samostatně. Důvodem je skutečnost, že se nejedná o vlastní správu cel (resp. daní ve smyslu § 2 odst. 3 daňového řádu) a použijí se procesní ustanovení spr. řádu.

Odděleně je řešena rovněž agenda statistiky, která oproti celnímu dohledu nezahrnuje jen obchodování se třetími zeměmi, ale též uvnitř EU.

Druhý okruh se týká správy daní. Jedná se o oblast daňovou, kterou se UCC již nezabývá. Celní zákon předpokládá aplikaci příslušných zákonů. Z daňových zákonů se jedná o zák. o DPH [viz zejm. § 4 odst. 1 písm. e) in fine, § 23 a § 93] a zák. o SPD [§ 4 odst. 1 písm. a)]. Tam, kde celní zákon hovoří o správě cel, je tím v této oblasti myšlena i správa daní.

Vztah celního zákona a daňových zákonů je v některých případech komplikovaný, což lze demonstrovat na příkladu DPH – § 93 zák. o DPH sice uvádí, že celní úřady vykonávají správu daně podle právních předpisů upravujících správu cla, avšak v případech, kdy zák. o DPH obsahuje vlastní a od cla odlišnou úpravu (týkající se osvobození od daně, vzniku povinnosti daň při dovozu přiznat a zaplatit a zejm. zcela odlišného způsobu výpočtu daně se stanovením základu a sazby daně), se celní předpisy nepoužijí a aplikační přednost mají právě příslušná ustanovení zák. a o DPH. Celní předpisy se tedy i přes dikci § 93 zák. o DPH při dovozu uplatní pouze v oblastech, kde daňový zákon nestanoví jinak.

Jako příklad aplikace celních předpisů v rámci správy daně při dovozu lze oproti tomu uvést určení lhůty pro stanovení daně. Zde se nevychází z § 148 daňového řádu, ale z UCC (čl. 103) a celního zákona (§ 23).

§ 2 Výkon působnosti

Působnost podle tohoto zákona vykonává správní orgán, který vykonává správu cel (dále jen „správce cla“).

Právní úpravou § 2 celního zákona je zaveden pojem správce cla. Jedná se o pokus, jak uvést do souladu pojmosloví zákona o Celní správě ČR, daňového řádu a UCC a jeho prováděcích předpisů. Jako ideový vzor tohoto ustanovení posloužil § 10 daňového řádu, který definuje správce daně. Je otázkou, zda byl tento postup vhodný. Na rozdíl od pojmu správce daně, který zahrnuje na základě poměrně obsáhlé definice daně v širším slova smyslu uvedené v § 2 odst. 3 daňového řádu velmi rozsáhlou paletu orgánů veřejné správy (od nejznámější Finanční správy ČR přes Celní správu ČR až např. po orgány soudní moci u soudních poplatků či orgány obecní samosprávy u obecních poplatků), výkon pravomocí v oblasti cel právní předpisy České republiky uložily pouze jednomu orgánu veřejné moci, kterým je Celní správa ČR. Kromě toho UCC a jeho prováděcí předpisy používají pojem celní orgán, jenž je vydefinován v čl. 5 bodu 1 UCC.

K poněkud nepřehlednému pojmosloví přispívá i § 1 odst. 2 zák. o celní správě ČR, který vymezuje orgány celní správy. Ambicí tvůrců celního zákona byla snaha vytvořit legislativní pojem, který by odrážel skutečnost, že správa cel neobsahuje jen kompetence správce daně (samozřejmě myšleno v již uvedeném rozsahu definice daně v širším slova smyslu), ale i pravomoci správního a kontrolního orgánu, které ani nemusejí procesně podléhat daňovému řádu (např. oblast povolovacích řízení či správního trestání). Z tohoto pohledu je pojem správce cla širší než pojem správce daně, jelikož pojem správce cla zahrnuje nejen kompetence spojené s pojmem správce daně, ale i další pravomoci, které souvisejí s výkonem státní správy v oblasti cla, jež ale procesně daňovému řádu nepodléhají.

Svým obsahem je § 2 celního zákona odkazující ustanovení, které pouze uvádí, že působnost podle celního zákona vykonává ten správní orgán, jejž jiný zákon určil pro výkon správy cel. V České republice je dlouhodobě pouze jeden orgán veřejné moci, který zodpovídá za správu cel, a tím je Celní správa ČR. Obecná věcná příslušnost ke správě cel je na základě § 8 odst. 1 písm. a) a b) zák. o celní správě ČR dána celním úřadům. Působnost GŘC v oblasti správy cel vyplývá z § 4 odst. 1 písm. a) zák. o celní správě ČR, dle kterého GŘC vykonává působnost správního orgánu nejblíže nadřízeného celním úřadům a konkrétní pravomoci GŘC ke správě cel jsou určeny příslušnými ustanoveními procesních předpisů. Jako příklad lze uvést postavení GŘC jakožto odvolacího orgánu, a to jak u řízení vedených podle daňového řádu, tak i u řízení, která subsidiárně ovládá správní řád.

S určitým odstupem od vzniku celního zákona lze konstatovat, že původní záměry tvůrců § 2 celního zákona se nenaplnily. Vytvořen byl poněkud teoretický pojem správce cla, který není mimo text celního zákona téměř používán, na rozdíl od běžně užívaných pojmů správce daně a celní orgán. Do budoucna by bylo vhodné zvážit, zda by tento pojem neměl být nahrazen pojmem celní orgán, který užívají celní předpisy EU.

§ 3 Použití jiných právních předpisů

(1) Při výkonu působnosti podle tohoto zákona se postupuje podle daňového řádu, nestanoví-li přímo použitelný předpis Evropské unie1) nebo tento zákon jinak.

(2) Podle správního řádu se postupuje v případě

a) řízení o přestupcích,

b) stanovení celního prostoru,

c) prohlášení části území České republiky za svobodné pásmo, stanovení podmínek výkonu činnosti ve svobodném pásmu a řízení ve věci závazného stanoviska při umisťování a povolování staveb,

d) řízení ve věci povolení podle tohoto zákona nebo přímo použitelného předpisu Evropské unie1) s výjimkou povolení ručitele a povolení vztahujícího se k užívání jistoty,

e) řízení ve věci osvědčení schváleného hospodářského subjektu a osvědčení o úlovku při dovozu nebo zpětném vývozu produktů mořského rybolovu podle přímo použitelného předpisu Evropské unie,

f) schválení osoby k používání přepravy na podkladě karnetu TIR nebo vyloučení osoby z tohoto používání.

(3) Stanoví-li zákon upravující daň z přidané hodnoty nebo zákon upravující spotřební daně, že pro správu daní se použijí ustanovení o správě cel, použijí se v souvislosti se správou těchto daní také ustanovení přímo použitelného předpisu Evropské unie1) a tohoto zákona o povoleních souvisejících se správou cel.

1) Například nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (přepracované znění).

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 2019/2152 ze dne 27. listopadu 2019 o evropských podnikových statistikách a zrušení deseti právních aktů v oblasti podnikových statistik.

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1099/2008 ze dne 22. října 2008 o energetické statistice.

Nařízení Evropského Parlamentu a Rady (ES) č. 515/97 o vzájemné pomoci mezi správními orgány členských států a jejich spolupráci s Komisí k zajištění řádného používání celních a zemědělských předpisů.

Nařízení Rady (ES) č. 1186/2009 ze dne 16. listopadu 2009 o systému Společenství pro osvobození od cla.

Nařízení Rady (EU, Euratom) č. 609/2014 ze dne 26. května 2014 o metodách a postupu pro poskytování tradičních vlastních zdrojů a vlastních zdrojů z DPH a HND a o opatřeních ke krytí hotovostních nároků (přepracované znění).

Nařízení Rady (EHS) č. 2658/87 ze dne 23. července 1987 o celní a statistické nomenklatuře a o společném celním sazebníku, v platném znění.

I. Použití daňového řádu

Clo naplňuje obecnou definici daně, neboť v sobě obsahuje všechny definiční znaky daně, tj. jedná se o povinnou, neekvivalentní platbu, která směřuje do veřejného rozpočtu (rozpočtu EU). Clo je daní také ve smyslu § 2 odst. 3 písm. a) daňového řádu a z tohoto důvodu by se na správu cla i bez výslovné úpravy odst. prvního komentovaného ustanovení subsidiárně použil daňový řád v případech, kdy přímo použitelné právní předpisy EU neobsahují vlastní úpravu. Správa cla je uvedena jako předmět úpravy v § 1 písm. a) bod 3. celního zákona a dále je celním úřadům v § 8 odst. 1 písm. b) zák. o celní správě ČR přisouzena věcná působnost ke správě cel. Definici správy cel ovšem v právních předpisech nenajdeme. Nicméně je možné konstatovat, že má velmi blízko k definici správy daní, jejíž cílem je správně stanovit daň a zabezpečit její úhradu. Celní řízení také probíhá obdobně jako řízení daňové. Je podáno celní prohlášení, které je zkontrolováno (administrativně, nebo faktická kontrola zboží), je stanoveno clo a není-li uhrazeno, podniká celní orgán kroky k jeho vymožení.

Působnost celního zákona, potažmo přímo použitelných předpisů EU, tj. vykonávané agendy, je ovšem širší než správa cel, a proto je úprava odst. prvního velmi důležitá, protože bez výslovného odkazu na subsidiární použití daňového řádu by vznikaly výkladové spory, který procesní předpis ve věcech neřešených přímo použitelnými předpisy EU použít.

Dá se tedy shrnout, že není-li stanovena výjimka, budou se aplikovat na veškeré činnosti vykonávané podle celního zákona a přímo použitelných předpisů EU následující právní předpisy, a to v uvedeném pořadí:

a) přímo použitelné předpisy EU,

b) celní zákon,

c) daňový řád.

II. Použití správního řádu

Výjimku z použití daňového řádu coby subsidiárního procesního předpisu na celní agendy upravuje odst. druhý komentovaného ustanovení. Ve vyjmenovaných případech bude subsidiárně používaným předpisem spr. řád. I v tomto případě ovšem platí výše uvedené pořadí použití právních předpisů. Nejprve je tedy třeba hledat příslušnou úpravu v přímo použitelných předpisech EU, dále v celním zákoně a teprve ve věcech tam neupravených se použije spr. řád.

Řízení o přestupcích představuje tradiční výluku, kdy řízení o přestupcích se řídí přestupkovým zákonem a spr. řádem napříč celým právním řádem ČR. Daňovým řádem se neřídí ani řízení o přestupcích upravených v čistě daňových zákonech, např. zák. o SPD obsahuje v části deváté úpravu celé řady přestupků na úseku správy spotřebních daní, které se řídí přestupkovým zákonem a spr. řádem. Použití přestupkového zákona a subsidiárně spr. řádu na řízení o přestupcích plyne nejen z komentovaného ustanovení, ale rovněž z § 1 přestupkového zákona.

Celní prostor správce cla v souladu s § 13 odst. 2 celního zákona stanoví opatřením obecné povahy. Použití spr. řádu je v tomto případě vhodnější, neboť obsahuje v části šesté úpravu týkající se opatření obecné povahy. Obdobně správce cla prohlašuje části území ČR za svobodné pásmo, stanovuje podmínky výkonu činnosti ve svobodném pásmu a vydává závazné stanovisko ve věci při umisťování a povolování staveb. Všechna tato agenda typicky navazuje na stavební řízení, které se rovněž řídí spr. řádem.

V písmenech d) až f) druhého odst. komentovaného ustanovení je použití spr. řádu vztaženo k povolovacímu řízení. Povolení, osvědčení a schválení se v celní oblasti dlouhodobě vydávají podle spr. řádu, byť naprostá většina úpravy (hmotněprávní podmínky povolení i mnohá procesní pravidla) je obsažena v přímo použitelných předpisech EU, které budou mít přednost, spr. řád se použije pouze podpůrně. Podrobnější informace k jednotlivým typům povolení viz komentář k § 26 až 32, § 37 a § 69a.

Novelou provedenou zákonem č. 609/2020 Sb. s účinností od 1. 1. 2021 bylo upraveno písm. d) komentovaného ustanovení a z režimu spr. řádu byla vyjmuta povolení ručitele a povolení vztahující se k užívání jistoty. Tato povolení se budou řídit přímo použitelnými předpisy EU, celním zákonem a subsidiárně daňovým řádem. Důvodem této změny je zejména souvislost těchto povolovacích řízení s navazujícím celním řízením, které se dle odst. prvního komentovaného ustanovení řídí daňovým řádem. Daňový řád navíc obsahuje v § 171 a násl. úpravu ručení, která vhodně doplňuje povolovací řízení v oblasti ručení a souborné jistoty upravené v přímo použitelných předpisech EU a v celním zákoně.

Zákonodárce zároveň upravil v § 32a celního zákona žádoucí výjimku z pravidel daňového procesu obsažených v daňovém řádu. Podrobnější informace viz komentář k § 32a.

V souvislosti s výše zmíněnou novelou je třeba věnovat pozornost i přechodným ustanovením. Je-li řízení o povolení ručitele a povolení vztahujícího se k užívání jistoty zahájeno přede dnem nabytí účinnosti novely, tj. do dne 31. 12. 2020, dokončí se řízení ještě podle dosavadní právní úpravy, tj. použije se správní řád.

III. Použití celních povolení při správě daní

V třetím odst. komentovaného ustanovení je normováno pravidlo, podle kterého se úprava povolení v přímo použitelných předpisech EU a v celním zákoně použije nejen na clo při správě cla, ale také na DPH a spotřební daně v situacích, kdy zák. o DPH a zák. o SPD stanoví použití celních předpisů při správě daní. Tuto úpravu najdeme v § 93 zák. o DPH a v § 2 odst. 5 a 6 zák. o SPD.

Uvedené mj. znamená, že i DPH a spotřební daně, které jsou součástí celního dluhu, je možné zajistit, tj. vést povolovací řízení o zajištění těchto daní spolu se clem. Tato úprava tak doplňuje hmotněprávní pravidlo vyjádřené v § 26 odst. 2 celního zákona o odkaz na procesní postup.

§ 4 Místní příslušnost správce cla

(1) Správce cla, který je příslušný k vedení celního řízení, je místně příslušný ke správě cla, pokud je nebo mělo být clo v tomto řízení vyměřováno.

(2) Správce cla, který jako první zjistil skutečnosti, na jejichž základě vznikl celní dluh, je místně příslušný k

a) vyměření cla mimo celní řízení,

b) doměření cla a

c) zajištění cla vyměřovaného mimo celní řízení nebo doměřovaného cla zajišťovacím příkazem.

(3) K celnímu řízení ve věci

a) vyřízení celního režimu je místně příslušný správce cla, který je místně příslušný k propuštění zboží do tohoto režimu,

b) propuštění zboží do zvláštního režimu nebo vyřízení tohoto režimu je místně příslušný správce cla, který je jako takový označen v povolení k použití zvláštního režimu,

c) vývozu zboží dopravovaného potrubím nebo vedením je místně příslušný správce cla, v jehož územním obvodu má vývozce zboží místo pobytu nebo sídlo,

d) zpětného vývozu nebo dočasného uskladnění je místně příslušný správce cla, u kterého bylo podáno příslušné prohlášení nebo oznámení a bylo předloženo zboží,

e) přenechání zboží je místně příslušný správce cla, u kterého byla podána příslušná žádost a bylo předloženo zboží.

(4) K řízení ve věci povolení ručitele pro poskytnutí jednotlivé jistoty s použitím záruční listiny je místně příslušný správce cla, u něhož bude jistota použita.

(5) Ve věci prodeje nebo zničení zboží pod celním dohledem je místně příslušný správce cla, který zboží zadržel.

I. Obecná místní příslušnost v celní oblasti

Obecnou místní příslušnost celních orgánů pro vydání rozhodování o žádostech v celní oblasti stanovuje čl. 22 odst. 1 pododst. 3 UCC. Pokud jiný předpis místní příslušnost neupravuje jinak, je místně příslušným celním orgánem celní orgán v místě, kde žadatel vede nebo zpřístupňuje své hlavní účetnictví pro celní účely a kde má být vykonávána alespoň část činností, na něž se má rozhodnutí vztahovat. Pokud není možné podle tohoto ustanovení místní příslušnost určit, nastupuje právní úprava uvedená v čl. 12 DA, podle které je v takovýchto případech místně příslušným celním orgánem celní orgán v místě, kde žadatel vede nebo zpřístupňuje své záznamy a dokumentaci, které celnímu orgánu umožňují přijmout rozhodnutí (hlavní účetnictví pro celní účely).

Obecná místní příslušnost pro rozhodování o žádostech v celní oblasti stanovená evropskými předpisy se dá aplikovat pouze na právnické osoby. Článek 22 odst. 1 pododst. 3 UCC hovoří o místu, kde žadatel vede nebo zpřístupňuje své hlavní účetnictví; toto místo lze bez dalšího ztotožnit se sídlem právnické osoby. Pokud právnická osoba nemá sídlo v členském státě, ve kterém podala žádost, nastupuje při určení obecné místní příslušnosti aplikace čl. 12 DA. Místo, kde žadatel vede nebo zpřístupňuje své záznamy a dokumentaci, které celnímu orgánu umožňují přijmout rozhodnutí, představuje zpravidla sídlo organizační složky, závodu nebo odštěpného závodu zahraniční osoby.

Je vhodné zdůraznit, že normy o obecné příslušnosti k rozhodování o žádostech v celní oblasti se aplikují pouze u těch řízení, kde není stanovena místní příslušnost jiným ustanovením právních předpisů. Daná ustanovení nejsou aplikovatelná na určení místní příslušnosti k úkonům a řízením v celní oblasti, která jsou vedena s právnickými osobami z moci úřední, jelikož čl. 22 odst. 1 UCC není uveden ve výčtu ustanovení, která se dle čl. 29 UCC použijí v případě řízení vedených z moci úřední. Obecná místní příslušnost pro vydání rozhodnutí o žádosti v celní oblasti se rovněž nepoužije při určení místní příslušnosti fyzických osob v celní oblasti, jelikož fyzické osoby obecně nemají povinnost vést účetnictví.

Vzhledem k poněkud omezené možnosti použití ustanovení celních předpisů EU upravujících obecnou místní příslušnost pro rozhodování o žádostech v celní oblasti se ve všech případech, kdy nelze tato ustanovení aplikovat, zejména při určení místní příslušnosti fyzických osob a místní příslušnosti pro vedení úkonů a řízení z moci úřední, pro určení obecné místní příslušnosti použijí národní právní předpisy.

V České republice je obecná místní příslušnost v celní oblasti určena obecnými procesními předpisy, které se použijí při výkonu dané agendy či řízení. Aplikaci daňového nebo správního řádu na jednotlivá řízení v celní oblasti stanovuje § 3 odst. 1 a 2 celního zákona (viz komentář k § 3 celního zákona). V případě řízení, která subsidiárně podléhají daňovému řádu, se místní příslušnost správce cla (celního úřadu) bude řídit podle § 13 odst. 1 daňového řádu:

– u fyzické osoby místem pobytu,

– u právnické osoby jejím sídlem.

Místem pobytu fyzické osoby se rozumí adresa místa trvalého pobytu občana České republiky nebo adresa hlášeného místa pobytu cizince. Není-li možné takto určit místo pobytu fyzické osoby, je místem pobytu fyzické osoby místo na území České republiky, kde se fyzická osoba převážně zdržuje. Sídlem právnické osoby se rozumí adresa, pod kterou je právnická osoba zapsána v obchodním rejstříku nebo obdobném veřejném rejstříku, nebo adresa, kde právnická osoba sídlí skutečně, pokud se tato osoba do těchto rejstříků nezapisuje.

U řízení v celní oblasti, kde se subsidiárně používá správní řád, se místní příslušnost řídí podle § 11 odst. 1 správního řádu:

– v řízeních týkajících se činnosti účastníka místem činnosti,

– v ostatních řízeních týkajících se podnikatelské činnosti účastníka řízení, který je fyzickou osobou, místem podnikání,

– v ostatních řízeních týkajících se fyzické osoby místem jejího trvalého pobytu, popř. místem pobytu na území České republiky podle druhu pobytu cizince; nemá-li fyzická osoba místo trvalého pobytu na území České republiky, je místní příslušnost určena posledním známým místem jejího pobytu na území České republiky,

– v ostatních řízeních týkajících se právnické osoby místem jejího sídla nebo místem sídla její organizační složky; u zahraniční právnické osoby je místní příslušnost správního orgánu určena sídlem její organizační složky zřízené v České republice.

Pokud není možné podle výše uvedených ustanovení určit místní příslušnost, použije se § 10 odst. 1 zák. o celní správě ČR, na základě kterého je v těchto případech místně příslušný Celní úřad pro hlavní město Prahu.

Poněkud paradoxně se obecná místní příslušnost v celní oblasti použije pro velmi omezený okruh řízení. Pro většinu řízení v celní oblasti existuje speciální právní úprava místní příslušnosti, která je určena nejen jednotlivými ustanoveními evropských celních předpisů, ale i právní úpravou České republiky, zejména ustanovením § 4 celního zákona.

II. Místní příslušnost k vedení celního řízení

Místní příslušnost k vedení celního řízení vychází z ustanovení čl. 159 odst. 1 a 3 UCC. Nestanovují-li právní předpisy EU jinak, pak na základě čl. 159 odst. 1 UCC určují členské státy na svém území místní a věcnou příslušnost jednotlivých celních úřadů k vedení celního řízení. Ovšem hned čl. 159 odst. 3 UCC přímo určuje, že pokud není místní příslušnost upravena jinak, je celním úřadem příslušným k propuštění zboží do určitého celního režimu celní úřad, do jehož působnosti spadá místo, v němž bylo zboží předloženo celnímu úřadu.

Jestliže § 4 odst. 1 celního zákona hovoří o správci cla (celním úřadu), který je příslušný k vedení celního řízení, pak tímto úřadem je obecně celní úřad, u kterého bylo předloženo zboží. Při předložení zboží se subjekty nemusí řídit obecnou místní příslušností danou místem pobytu či sídlem, v mnohých situacích se touto úpravou ani řídit nemohou, např. v případě, kdy zboží vstoupilo na celní území EU, čl. 139 UCC přesně stanovuje, kde musí být zboží předloženo.

UCC stanovuje řadu výjimek, kdy je místní příslušnost k celnímu řízení odvezena nikoliv od místa předložení zboží, ale od místa přeložení celního prohlášení. Jedná se např. o situace, kdy:

– subjektu bylo podle čl. 115 DA určeno nebo schváleno jiné místo předložení zboží, než je celní úřad,

– subjekt podal na základě čl. 172 UCC celní prohlášení před předložením zboží,

– subjektu bylo dle čl. 179 UCC povoleno zjednodušení ve formě centralizovaného celního řízení,

– subjektu bylo v souladu s čl. 182 odst. 3 povoleno zjednodušení ve formě zápisu do záznamů deklaranta společně s povolením upuštění od povinnosti předkládat zboží na celním úřadě.

Místní příslušnost k vedení celního řízení se ve specifických případech řídí ustanovením § 4 odst. 3 celního zákona. V případě vyřízení celního režimu je místně příslušným celní úřad, který byl příslušný k propuštění zboží do tohoto režimu. Při propuštění zboží do zvláštního režimu nebo vyřízení tohoto režimu je určena místní příslušnost celnímu úřadu, který je jako propouštějící celní úřad označen v povolení k použití daného zvláštního režimu. U vývozu zboží dopravovaného potrubím nebo vedením je místně příslušným ten celní úřad, v jehož územním obvodu má vývozce zboží místo pobytu nebo sídlo. Při zpětném vývozu nebo dočasném uskladnění zboží je místně příslušný celní úřad, u kterého bylo podáno příslušné prohlášení nebo oznámení a bylo předloženo zboží. V případě přenechání zboží ve prospěch státu je místně příslušným celní úřad, u kterého byla podána příslušná žádost a bylo předloženo zboží.

III. Místní příslušnost k správě cla

Na základě ustanovení § 4 odst. 1 celního zákona je celní úřad, který je místně příslušným k provedení celního řízení, místně příslušným ke správě cla, které bylo nebo mělo být vyměřeno na základě tohoto celního řízení. Úmyslem tohoto ustanovení je z pohledu daňového řádu spojit místní příslušnost k provedení vyměřovacího řízení, které bylo provedeno ve formě celního řízení, s místní příslušností k řízení při placení daní. Bez této normy by byl v případě, kdy by byl celní úřad provádějící celní řízení odlišný od obecně místně příslušného celního úřadu, celní úřad provádějící celní řízení místně příslušný pouze k tomuto druhu vyměřovacího řízení. Pro všechna ostatní dílčí řízení, včetně řízení souvisejících s platbou cla, by byl místně příslušný obecný celní úřad, což by způsobovalo řadu komplikací zejména v řízeních souvisejících s platbou cla.

Na podkladě § 4 odst. 1 celního zákona je celní úřad, který je místně příslušný k provedení celního řízení, rovněž místně příslušný k provedení doměřovacího řízení na žádost subjektu i k většině řízení souvisejících s placením cla, jako je řízení o odkladu platby cla podle čl. 110 UCC, řízení o jiných úlevách při placení cla podle čl. 112 (v České republice jde o řízení o posečkání úhrady cla, včetně povolení rozložení úhrady cla na splátky dle § 156 daňového řádu) či exekuční řízení.

Určení celního úřadu, který provedl celní řízení, jako celního úřadu místně příslušného k provedení doměřovacího řízení na žádost je plně v souladu s čl. 92 odst. 1 DA, dle kterého se žádost o vrácení nebo prominutí cla podle čl. 116 UCC podává příslušnému celnímu orgánu členského státu, v němž byl celní dluh oznámen.

Je vhodné zmínit, že místní příslušnost ke správě cla se na základě § 3 odst. 3 celního zákona vztahuje rovněž na správu spotřebních daní nebo DPH, pokud tyto daně vzniknou v souvislosti s dovozem zboží.

IV. Místní příslušnost správce cla ve vybraných případech

Místní příslušnost k provedení řízení o vyměření cla mimo celní řízení určuje ustanovení § 4 odst. 2 písm. a) celního zákona. K vyměření cla mimo celní řízení dochází v případech, kdy vznikl celní dluh podle čl. 79 UCC. Jedná se zejména o situace, kdy došlo k nesplnění některé z povinností souvisejících se vstupem zboží, které není zbožím Unie, na celní území EU, nebo o případy, kdy bylo zboží, které není zbožím Unie, odňato celnímu dohledu. K provedení řízení o vyměření cla mimo celní řízení je místně příslušný celní úřad, který jako první zjistil skutečnosti, na jejichž základě vznikl celní dluh.

Je potřebné zmínit, že pokud bylo zjištěno, že celní dluh podle čl. 79 UCC vznikl v jiném členském státě EU, nesmí celní úřad tento celní dluh vyměřit, pokud je částka celního dluhu vyšší než 10 000 EUR. Na základě ustanovení čl. 87 odst. 4 UCC mohou celní úřady v České republice vyměřit celní dluh podle čl. 79 UCC, který vznikl v jiném členském státě EU, jen pokud byl zjištěn celní dluh ve výši 10 000 EUR nebo nižší. Pokud byl zjištěn celní dluh, který vznikl podle čl. 79 UCC, vyšší než 10 000 EUR, pak je celní úřad povinen předat daný případ členskému státu EU, na jehož území celní dluh vznikl.

Celní úřad provádějící řízení o vyměření cla mimo celní řízení je podle § 4 odst. 2 písm. c) celního zákona zároveň místně příslušným k zajištění cla vyměřovaného mimo celní řízení zajišťovacím příkazem podle § 167 a násl. daňového řádu. Jedná se o velmi racionální sloučení místní příslušnosti k provedení řízení o vyměření cla mimo celní řízení s místní příslušností k případnému zajištění takto vyměřovaného cla. Celní úřad provádějící řízení o vyměření cla mimo celní řízení disponuje v souvislosti s prováděným řízením bezesporu nejaktuálnějšími a nejobsáhlejšími informacemi. Pokud by nebyla sloučena místní příslušnost k provedení řízení o vyměření cla mimo celní řízení s místní příslušností k zajištění cla vyměřovaného v tomto řízení, pak by v případech, kdy by vedl řízení o vyměření cla mimo celní řízení jiný celní úřad než obecně příslušný, docházelo k zbytečnému prodlužování doby potřebné k vydání zajišťovacích příkazů v souvislosti s předáváním informací a další nezbytnou komunikací mezi celní úřadem vedoucím dané řízení a celním úřadem obecně místně příslušným, což s ohledem na důvody vydání zajišťovacích příkazů není vůbec žádoucím stavem. Lze konstatovat, že přijaté řešení chrání zájmy státu a je plně v souladu se zásadami rychlosti a procesní ekonomie řízení.

Ustanovení § 4 odst. 2 písm. b) celního zákona určuje místní příslušnost k provedení doměřovacího řízení. S ohledem na čl. 92 odst. 1 DA, dle kterého se žádost o vrácení nebo prominutí cla podle čl. 116 UCC podává příslušnému celnímu orgánu členského státu, v němž byl celní dluh oznámen, je nutné upozornit na skutečnost, že § 4 odst. 2 písm. b) celního zákona stanovuje místní příslušnost pouze pro doměřovací řízení vedené z moci úřední. Místní příslušnost k vedení doměřovacího řízení na základě žádosti subjektu se řídí § 4 odst. 1 celního zákona. Pro provedení doměřovacího řízení z moci úřední je místně příslušný celní úřad, který jako první zjistil skutečnosti, na jejichž základě vznikl celní dluh.

V souvislosti s § 143 odst. 3 písm. a) daňového řádu se doměřovací řízení v celní oblasti provádí zejména kontrolou po propuštění zboží (viz komentář k § 5 a § 21 celního zákona). Místní příslušnost k provedení kontroly po propuštění zboží se odvíjí od obecné místní příslušnosti. V souladu s § 6 odst. 2 a § 8 odst. 7 zák. o Celní správě ČR je však možné provést tuto kontrolu v rámci vybrané působnosti na celém území České republiky. Pokud by neexistovalo ustanovení § 4 odst. 2 písm. b) celního zákona, tak by v případě, kdy by subjekt zboží propouštěl na více celních úřadech, po provedené kontrole po propuštění zboží muselo dané doměřovací řízení ukončovat několik celních úřadů. Je třeba zdůraznit, že zahájením kontroly po propuštění zboží je zahájeno doměřovací řízení a obecně je ke správě cla příslušný celní úřad, který je příslušný k celnímu řízení. V maximalistické verzi, pokud by subjekt zboží propouštěl u všech 15 celních úřadů v ČR, by pak doměřovací řízení zahájené jedním celním úřadem (buď obecně místně příslušným, nebo celním úřadem provádějícím kontrolu po propuštění zboží ve vybrané působnosti) ukončovalo 15 celních úřadů. § 4 odst. 2 písm. b) celního zákona umožňuje, aby ve všech případech doměřovací řízení z moci úřední ukončil ten celní úřad, který toto řízení zahájil. Lze konstatovat, že daná norma nejen zrychluje a racionalizuje provádění doměřovacího řízení vedeného pomocí kontroly po propuštění zboží z pohledu celních úřadů, ale je rovněž vstřícná vůči kontrolovaným subjektům, jelikož celé doměřovací řízení koncentruje k jednomu celnímu úřadu, čímž snižuje náklady a zátěž daňového subjektu v souvislosti s prováděným doměřovacím řízením z moci úřední.

Celní úřad provádějící doměřovací řízení z moci úřední je podle § 4 odst. 2 písm. c) celního zákona zároveň místně příslušným k zajištění doměřovaného cla zajišťovacím příkazem podle § 167 a násl. daňového řádu. Sloučení místní příslušnosti k vedení doměřovacího řízení z moci úřední s místní příslušností k případnému zajištění doměřovaného cla zajišťovacím příkazem reflektuje snahu o co největší zrychlení a racionalizaci procesu vydávání zajišťovacích příkazů při provádění doměřovacího řízení z moci úřední (kontroly po propuštění zboží). Bez tohoto ustanovení by v případě, kdy by doměřovací řízení vedl jiný celní úřad než ten, u kterého proběhlo celní řízení, musel vydávat zajišťovací příkazy jiný celní úřad než ten, který vede doměřovací řízení. Pokud by v rámci kontroly po propuštění zboží bylo kontrolováno jednomu subjektu více rozhodnutí v celním řízení vydaných více celními úřady, pak by každý jednotlivý celní úřad byl místně příslušný k vydání zajišťovacího příkazu pro rozhodnutí v celním řízení, které daný celní úřad vydal. Tento stav by velice prodlužoval a komplikoval případné vydání zajišťovacích příkazů, rovněž by umožňoval případnou nejednotnost různých celních úřadů při vydávání zajišťovacích příkazů souvisejících s jednou prováděnou kontrolou, což by byl stav nijak nesvědčící potřebě právní jistoty jak na straně kontrolované osoby, tak i na straně kontrolujícího celního úřadu. Ustanovení § 4 odst. 2 písm. c) celního zákona umožňuje, aby ve všech případech vydával zajišťovací příkazy na doměřované clo celní úřad, který vede doměřovací řízení z moci úřední (provádí kontrolu po propuštění zboží).

V. Zvláštní místní příslušnost pro některá řízení v celní oblasti

Zvláštní místní příslušnost pro některá řízení v celní oblasti upravuje ustanovení § 4 odst. 4 a 5 celního zákona. V případě řízení ve věci povolení ručitele pro poskytnutí jednotlivé jistoty s použitím záruční listiny je místně příslušný celní úřad, u něhož bude tato jistota použita. S ohledem na ustanovení čl. 94 odst. 1 UCC je třeba připomenout, že celní úřad je příslušný pouze k řízením o těch ručitelích, kteří nejsou vyjmenováni v čl. 94 odst. 1 větě druhé UCC, jelikož vyjmenované ručitele celní úřad schvalovat nemůže.

Místně příslušným celním úřadem ve věci prodeje nebo zničení zboží pod celním dohledem je celní úřad, který takovéto zboží zadržel.

VI. Vybraná věcná příslušnost

Ustanovení § 9 odst. 1 až 5 zák. o celní správě ČR normuje pro některé celní úřady zvláštní vybranou věcnou působnost pro určitá řízení v celní oblasti. Důsledkem takto stanovené vybrané věcné působnosti je skutečnost, že konkrétní řízení v celní oblasti lze v České republice provádět pouze u jednoho předem určeného celního úřadu. § 9 odst. 1 až 5 zák. o celní správě ČR tak normuje nejen věcnou příslušnost, ale de facto i místní příslušnost. Z tohoto důvodu je vhodné uvést, které celní úřady mohou vést konkrétní vybraná řízení v celní oblasti, jelikož vyjmenovaná řízení v celní oblasti mohou dané úřady provádět vždy jako jediný celní úřad v České republice.

Celní úřad pro Olomoucký kraj vydává závazné informace o sazebním zařazení zboží a závazné informace o původu zboží. Rovněž tyto závazné informace ruší nebo prohlašuje za neplatné.

Celní úřad pro Jihomoravský kraj prohlašuje část území České republiky za svobodné pásmo. Zároveň je při umísťování a povolování staveb nebo staveb projektů společného zájmu energetické infrastruktury ve svobodném pásmu dotčeným orgánem příslušným k vydání závazného stanoviska. Celní úřad pro Jihomoravský kraj rovněž rozhoduje o udělení povolení být ručitelem a vydávat celní doklady pro určitý celní režim nebo druh přepravy zboží podle mezinárodní smlouvy.

Celní úřad pro Jihočeský kraj vydává, pozastavuje, mění nebo zrušuje povolení oprávněného hospodářského subjektu a osvědčení schváleného hospodářského subjektu. Po vydání povolení nebo osvědčení kontroluje, zda podmínky, které musí oprávněný hospodářský subjekt nebo schválený hospodářský subjekt splňovat, nadále trvají. Celní úřad pro Jihočeský kraj rozhoduje o povolení ručitele, povolení uživatele souborné jistoty a povolení uživatele souborné jistoty se sníženou částkou jistoty, a o pozastavení, změně nebo zrušení tohoto povolení. Taktéž tento celní úřad rozhoduje o povolení zproštění povinnosti poskytnout jistotu a o pozastavení, změně nebo zrušení tohoto povolení.

Celní úřad pro hlavní město Prahu rozhoduje o povolení ručitele pro poskytnutí jednotlivé jistoty s použitím záručního dokladu. Nově rozhoduje Celní úřad pro Moravskoslezský kraj o povolení pro přístup k systému TIR.

ČÁST DRUHÁ
CELNÍ KONTROLA

§ 5 Zvláštní ustanovení o provádění kontroly po propuštění zboží a kontroly zboží vyjmutého z celního dohledu

(1) V případě daňové kontroly, jejímž předmětem jsou povinnosti podle celních předpisů, prováděné v případě kontroly po propuštění zboží nebo kontroly zboží vyjmutého z celního dohledu, lze předmět daňové kontroly v jejím průběhu rozšířit nebo zúžit doručením oznámení o změně předmětu daňové kontroly.

(2) Kontrolu po propuštění zboží a kontrolu zboží vyjmutého z celního dohledu lze provádět společně pro více řízení týkajících se jednoho subjektu.

I. Celní kontrola

Část druhá celního zákona obsahuje dílčí ustanovení, která se vztahují k provádění celní kontroly. Definice pojmu celní kontrola se nachází v čl. 5 odst. 3 UCC, podle kterého se celními kontrolami rozumí zvláštní úkony prováděné celními orgány za účelem zajištění dodržování celních předpisů a jiných právních předpisů upravujících vstup, výstup, tranzit, pohyb, uskladnění a konečné užití zboží převáženého mezi celním územím Unie a zeměmi nebo územími mimo toto území a výskyt a pohyb zboží, které není zbožím Unie, a zboží propuštěného do režimu konečného užití na celním území Unie.

Provádění celních kontrol představuje nejčastější formu výkonu celního dohledu. Celní dohled definuje čl. 5 bodě 27 UCC jako obecnou činnost celních orgánů, kterou se má zajistit dodržování celních předpisů a příp. i dalších právních předpisů vztahujících se na zboží, kterého se týká tato činnost. Z této formulace vyplývá, že celní dohled je obecná činnost, která se může provádět různými způsoby, jedním z nich může být celní kontrola. Tento pohled je viditelný např. v čl. 134 odst. 1 větě první UCC, který uvádí, že zboží vstupující na celní území Unie podléhá od okamžiku vstupu na toto území celnímu dohledu a může podléhat celní kontrole, či v čl. 267 odst. 1 větě první UCC, jenž stanoví, že zboží, které má opustit celní území Unie, podléhá celnímu dohledu a může podléhat celním kontrolám. Evropská právní úprava celní oblasti přímo nestanoví pravidla pro výkon celního dohledu. Normuje pouze některá ustanovení o celní kontrole (čl. 46 UCC) a dále upravuje jednotlivé druhy této kontroly, jako je kontrola při vstupu zboží na celní území EU (např. čl. 135 či čl. 139 a násl. UCC), kontrola při propuštění zboží do navrženého celního režimu (čl. 188 a násl. UCC), kontrola při výstupu zboží z celního území EU (čl. 267 UCC) či kontrola po propuštění zboží (čl. 48 UCC).

Obecně mohou celní orgány provádět podle čl. 46 odst. 1 pododst. 1 UCC veškeré celní kontroly, které považují za nezbytné. Celní kontroly mohou na základě čl. 46 odst. 1 pododst. 2 UCC zahrnovat zejména kontrolu zboží, odebrání vzorků, ověřování správnosti a úplnosti informací uvedených v celních prohlášení nebo oznámení, ověřování existence, pravosti, správnosti a platnosti dokladů, přezkum účetnictví hospodářských subjektů a jiných záznamů, kontrolu dopravních prostředků, kontrolu zavazadel a jiného zboží přepravovaného osobami, provádění úředních šetření a dalších podobných činností.

Z pohledu celního zákona představuje celní kontrola zastřešující pojem zahrnující jednotlivé druhy kontrol v celní oblasti, které mohou celní orgány vykonávat v rámci výkonu působnosti podle celních předpisů EU, příp. podle celního zákona. Tento pojem zahrnuje všechny formalizované kontrolní postupy, které v souvislosti s existencí § 3 odst. 1 celního zákona uvádí nejen tento zákon a celní předpisy EU, ale i daňový řád. Novelizací daňového řádu účinnou od 1. 1. 2021 byly dosavadní postupy při správě daní rozděleny do dvou kategorií. Nově byly vyhledávací činnost, vysvětlení a místní šetření zahrnuty mezi vyhledávací postupy. Daňová kontrola a postup k odstranění pochybností byly zařazeny mezi kontrolní postupy. V souvislosti s prováděním celních kontrol je vhodné zmínit, že kontrolní postupy se v čisté podobě stanovené daňovým řádem v celní oblasti nepoužijí. Postup k odstranění pochybností nelze v celní oblasti vůbec provést, jelikož odstranění případných pochybností týkajících se přijatého celního prohlášení se provádí v rámci ověřování celního prohlášení, jakožto postupu stanoveného čl. 188 a násl. UCC. Část ustanovení daňového řádu upravující daňovou kontrolu se využije pro procesní postup při provádění kontroly po propuštění zboží. Daňovou kontrolu jako celostní kontrolní postup nelze v celní oblasti použít. Ve fázi vyměření cla se v rámci celního řízení použijí postupy určené celními předpisy EU pro ověřování celního prohlášení. Pro kontrolu v následné fázi po propuštění zboží do příslušného celního režimu stanovuje UCC v čl. 48 speciální kontrolní institut, který se nazývá kontrola po propuštění zboží.

Vyhledávací postupy upravené daňovým řádem se v rámci celních kontrol poměrně často využívají. Pokud čl. 46 UCC hovoří o řízení a analýze rizik, pak je vyhledávací činnost obvyklým způsobem provedení této činnosti. Místní šetření se v celní oblasti použije zejména v případech, kdy celní předpisy EU hovoří o provedení úředních šetření (např. čl. 46 odst. 1 pododst. 2 UCC) či správních šetření (viz nařízení č. 515/97).

II. Kontrola po propuštění zboží

Kontrolu po propuštění zboží definuje čl. 48 UCC. Jak již vyplývá z jejího názvu, jedná se o následnou kontrolu, která se provádí po propuštění zboží do příslušného celního režimu. Při této kontrole mohou celní orgány podle čl. 48 pododst. 1 UCC ověřovat správnost a úplnost informací uvedených v celním prohlášení, celním prohlášení pro dočasné uskladnění, vstupním souhrnném celním prohlášení, výstupním souhrnném celním prohlášení, prohlášení o zpětném vývozu nebo oznámení o zpětném vývozu. Rovněž mohou ověřovat existenci, pravost, správnost a platnost veškerých podkladů, na základě kterých bylo možné zboží propustit do příslušného celního režimu. V rámci kontroly po propuštění zboží mohou dále celní orgány provádět kontrolu účetnictví deklaranta a jiných záznamů vztahujících se k obchodním operacím se zbožím, které bylo propuštěno do příslušného celního režimu, nebo k předešlým nebo následným obchodním operacím s tímto zbožím. Celní orgány mohou toto zboží rovněž kontrolovat nebo z něj odebrat vzorky, pokud je kontrola zboží ještě možná.

S ohledem na obecné ustanovení o celních kontrolách, které se nachází v čl. 46 odst. 1 UCC, mohou celní orgány v rámci kontroly po propuštění zboží kontrolovat nejen účetnictví deklaranta, což je přímo uvedeno v čl. 48 pododst. 1 UCC, ale mohou kontrolovat i účetnictví všech dalších hospodářských subjektů, kteří se přímo nebo nepřímo účastnily obchodních operací se zbožím, které bylo propuštěno do příslušného celního režimu.

Kontrolu propuštění zboží lze v souladu s čl. 48 pododst. 2 UCC provést v prostorách držitele zboží, jeho zástupce nebo jiné osoby, která se přímo či nepřímo podílela na obchodních operacích se zbožím, které bylo propuštěno do příslušného celního režimu, rovněž i v prostorách jiné osoby, která má pro obchodní účely v držení doklady nebo údaje uvedené v čl. 48 podst. 1 UCC.

Právní úprava institutu kontroly po propuštění zboží v UCC je poněkud strohá, chybí většina procesních ustanovení, která by upravila způsob zahájení a ukončení této kontroly či procesní práva a povinnosti kontrolovaných osob. Z tohoto důvodu si jednotlivé členské státy procesní stránku tohoto druhu kontroly dotvářejí ve svých národních právních předpisech. Lze konstatovat, že na rozdíl od průběhu celního řízení, které UCC a jeho prováděcí předpisy z velké části harmonizovaly do přibližně stejného postupu v každém jednotlivém členském státě EU, je proces provedení kontroly po propuštění zboží ve značné míře ovládán národními právními předpisy členských států EU. V České republice se kontrola po propuštění provádí jako modifikovaná daňová kontrola. Při jejím provedení se aplikují přímo použitelná ustanovení UCC a jeho prováděcích předpisů (kromě zmiňovaných čl. 46 a 48 UCC, také v některých případech čl. 22 odst. 6 UCC a na něj navazující ustanovení čl. 8 DA a 8 IA), § 5 celního zákona a většina ustanovení daňového řádu, které upravují provádění daňové kontroly.

III. Odlišnosti mezi kontrolou po propuštění zboží a daňovou kontrolou

Jedním z hlavních rozdílů mezi daňovou kontrolou a kontrolou po propuštění zboží je dopad zahájení těchto kontrol na běh lhůty pro stanovení daně, respektive lhůty pro stanovení cla (lhůty pro sdělení cla dlužníkovi). Zahájení daňové kontroly způsobuje podle § 148 odst. 3 daňového řádu přerušení tříleté lhůty pro stanovení daně, kdy se tato lhůta rozeběhne nanovo ode dne, kdy byla daňová kontrola zahájena. Zahájení daňové kontroly tak de facto prodlužuje lhůtu pro stanovení daně. Zahájení kontroly po propuštění zboží naproti tomu nemá vůbec žádný vliv na běh lhůty pro stanovení cla (lhůty pro sdělení cla dlužníkovi). Běh lhůty pro sdělení cla se staví jen v případech uvedených v čl. 103 odst. 3 UCC, kde jsou vyjmenovány pouze dvě situace, kdy se lhůta pro sdělení cla dlužníkovi pozastavuje, a těmi jsou podání opravného prostředku a sdělení práva na slyšení podle čl. 22 odst. 6 UCC. Zahájení kontroly po propuštění zboží běh lhůty pro sdělení cla dlužníkovi nijak neprodlužuje.

Další velkou odlišností kontroly po propuštění zboží od daňové kontroly je vymezení předmětu těchto kontrol. Předmět daňové kontroly je dán § 85 daňového řádu, kdy předmětem daňové kontroly jsou daňové povinnosti, tvrzení daňového subjektu nebo jiné okolnosti rozhodné pro správné zjištění a stanovení daně vztahující se k jednomu daňovému řízení. Lze shrnout, že předmět daňové kontroly je veskrze fiskální, jedná se o kontrolu výše daně. Předmět kontroly po propuštění zboží je stanoven čl. 48 pododst. 1 UCC. Předmětem této kontroly je ověření správnosti a úplnosti informací uvedených v celním prohlášení, celním prohlášení pro dočasné uskladnění, vstupním souhrnném celním prohlášení, výstupním souhrnném celním prohlášení, prohlášení o zpětném vývozu nebo oznámení o zpětném vývozu. Rovněž se ověřuje existence, pravost, správnost a platnost veškerých podkladů, na základě kterých bylo možné zboží propustit do příslušného celního režimu. Rozsah kontroly po propuštění zboží je mnohem větší než rozsah daňové kontroly. Kontrolou po propuštění zboží je samozřejmě kontrolována výše cla stanoveného v celním řízení, ale mimo fiskální oblast tato kontrola slouží rovněž k následnému ověření všech dalších povinností, které jsou spjaty s propuštěním daného zboží do příslušného celního režimu. Jedná se zejména o kontrolu oblasti zákazů a omezení, příkladem lze jmenovat ověřování údajů, jež mají význam pro dodržování právních předpisů v oblasti mezinárodních sankcí, obchodu se zbožím dvojího užití či obchodu s vojenským materiálem nebo zbraněmi.

V neposlední řadě je nutné zmínit rozdílnou možnost opakování daňové kontroly a kontroly po propuštění zboží. Novelou daňového řádu účinnou k 1. 1. 2021 byly důvody pro opakování daňové kontroly přesunuty z § 85 odst. 5 do nově vzniklého § 85a odst. 1 daňového řádu. Daňovou kontrolu lze opakovat pouze tehdy, pokud je splněn některý ze stanovených důvodů. Z jiných důvodů opakovat daňovou kontrolu nelze. Celní předpisy EU naopak nestanovují žádné podmínky pro možnost opakování kontroly po propuštění zboží. Tuto kontrolu lze tedy opakovat kdykoliv po dobu, kdy běží lhůta pro sdělení cla dlužníkovi, bez ohledu na skutečnost, která je důvodem pro opakování kontroly po propuštění zboží. Judikatura SDEU (C-427/14 „Veloserviss“ SIA) dokonce dovodila, že ustanovení celních předpisů EU o kontrole po propuštění zboží brání takové vnitrostátní právní úpravě, která omezuje možnost celních orgánů znovu přezkoumat či zopakovat kontrolu po propuštění zboží a vyvodit z toho důsledky v podobě vyměření nového celního dluhu, jestliže se toto omezení vztahuje na období tří let od data vzniku původního celního dluhu. Podle zmíněného rozsudku členské státy EU nemají pravomoc ve svém právním systému omezovat možnost opakování kontroly po propuštění zboží. Jestliže jsou v České republice v daňovém řádu omezeny možnosti pro opakování daňové kontroly, pak v souvislosti se zmíněnou judikaturou SDEU nelze tuto právní úpravu vztahovat na omezení možnosti opakovat provádění kontroly po propuštění zboží.

IV. Použití procesní úpravy daňové kontroly při provádění kontroly po propuštění zboží

Kontrola po propuštění zboží se obdobně jako daňová kontrola zahajuje způsobem uvedeným v § 87 odst. 1 daňového řádu. Kontrola po propuštění zboží je zahájena doručením oznámení o zahájení kontroly po propuštění zboží, ve které je vymezen předmět a rozsah kontroly. Jak již bylo výše uvedeno, předmět kontroly po propuštění zboží definuje čl. 48 pododst. 1 UCC, ustanovení § 85 odst. 1 daňového řádu se na předmět kontroly po propuštění zboží neaplikuje. V praxi správce cla definuje předmět kontroly po propuštění zboží výčtem rozhodnutí v celním řízení, jejichž správnost chce v rámci kontroly ověřit. Zahájením kontroly po propuštění zboží je současně zahájeno doměřovací řízení. Jelikož kontrola po propuštění zboží může probíhat až od okamžiku, kdy je zboží již propuštěno do příslušného celního režimu a vyměřovací řízení ve formě celního řízení již bylo ukončeno, není možné, aby bylo kontrolou po propuštění zboží zahájeno vyměřovací řízení.

Oznámení o zahájení kontroly po propuštění zboží je jedním z oznámení, které správce cla doručuje kontrolovanému subjektu v souvislosti s prováděním kontroly po propuštění zboží. Oznámení je podle § 85 odst. 5 daňového řádu zvláštní formou rozhodnutí, které neobsahuje odůvodnění a nelze proti němu uplatnit opravné prostředky. V rámci kontroly po propuštění zboží se mohou vyskytnout následující oznámení:

– Oznámení o zahájení kontroly podle § 87 odst. 1 daňového řádu.

– Oznámení o změně předmětu kontroly podle § 5 odst. 1 celního zákona.

– Oznámení o změně rozsahu kontroly podle § 85 odst. 3 daňového řádu.

– Oznámení o ukončení kontroly po propuštění zboží podle § 88a daňového řádu.

Na provedení kontroly po propuštění zboží plně dopadají ustanovení § 85 odst. 3 a 4 daňového řádu. Kontrolu po propuštění zboží vede správce cla ve vymezeném rozsahu. Pokud rozsah kontroly po propuštění zboží není definován, má se za to, že bude vymezený předmět kontroly (kontrolovaná rozhodnutí v celním řízení) prověřovat v celém rozsahu. Kontrola po propuštění zboží může být vedena na více rozhodnutí v celním řízení, které se týkají jednoho subjektu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Celní zákon. Praktický komentář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.