Edice Temnosti

Svazek 1

Thomas Ligotti

Písně mrtvého snivce

Copyright © 2018 Thomas Ligotti. All rights reserved.

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2021

Ilustrace (illustrations) © Serhij Krykun, 2020

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2021

ISBN 978-80-88243-38-0 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-54-0 (ePub)

ISBN 978-80-88243-55-7 (Mobi)

Veškerá práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu nakladatele.

Mým rodičům, Gasperu a Dolores Ligottiovým

Sny pro náměsíčníky

Dovádění

V krásném domě v krásné části města – města Nolgate, sídla státní věznice – pročítal dr. Munck večerní noviny, zatímco jeho mladá manželka si hověla na nedaleké sedačce a líně listovala barevnou přehlídkou na stránkách módního časopisu. Jejich dcera Norleen spala v patře, nebo se možná po večerce pokoutně těšila z nového televizoru, který před týdnem dostala k narozeninám. Pokud tomu tak bylo, rodiče v dokonale ztichlém obývacím pokoji její přestupek neregistrovali. Ticho panovalo i v okolní čtvrti, tak jako tomu bylo ve dne v noci. Ticho panovalo v celém Nolgate, neboť Nolgate nebylo město, kde by to v noci nějak zvlášť žilo, možná s výjimkou baru, kde se scházeli pracovníci vězeňské služby. Toto úporné ticho probouzelo v doktorově manželce nespokojenost s existencí v místě, které se zdálo ležet světelné roky od nejbližší metropole. Dosud si však Leslie na strnulost jejich životů nestěžovala. Věděla, že její manžel je v novém působišti silně oddaný svým novým pracovním povinnostem. Dnes večer ale možná bude vykazovat více z oněch symptomů rozčarování, kterých si na něm poslední dobou úzkostlivě všímala.

„Jak to dneska šlo, Davide?“ zeptala se a svýma zářivýma očima nakoukla přes obálku časopisu, na níž lesklý pohled zářil z dalšího páru očí. „U večeře jsi byl pěkně zticha.“

„Šlo to tak nějak stejně,“ odpověděl dr. Munck, aniž spustil svůj maloměstský plátek, aby pohlédl na svou ženu.

„Znamená to, že se o tom nechceš bavit?“

Noviny přehnul a objevila se horní polovina jeho těla. „Ono to tak vyznělo, že?“

„Ano, zcela jistě. Jsi v pořádku?“ zeptala se Leslie, sama odložila časopis na konferenční stolek a nabídla mu svou plnou pozornost.

„Souží mě vážné pochyby.“ Svá slova pronesl s jakousi odtažitou zahloubaností. Leslie vycítila šanci zapátrat o něco hlouběji.

„Pochyby o něčem konkrétním?“

„Vlastně o všem,“ řekl.

„Mám namíchat něco k pití?“

„To by od tebe bylo moc hezké.“

Leslie přešla do jiné části obývacího pokoje a z velkého baru vytáhla několik lahví a několik sklenek. Z kuchyně přinesla hnědý plastový kyblík se zásobou kostek ledu. Zvuky doprovázející přípravu drinků byly jediným narušením plyšového ticha pokoje. Na všech oknech měli zatažené závěsy s výjimkou okna v koutě, kde pózovala socha Afrodity. Za oním oknem se táhla opuštěná, lampami osvětlená ulice a nad bujným listovím jarních stromů vykukoval kousek měsíce.

„Tady to je. Panáček pro mého pracovitého miláčka,“ řekla a podala manželovi sklenku, která byla velmi silná u dna a sotva postřehnutelně se zužovala směrem k okraji.

„Díky, tohle jsem vážně potřeboval.“

„Proč? Potíže v nemocnici?“

„Byl bych rád, kdybys tomu přestala říkat nemocnice. Je to vězení, jak sama dobře víš.“

„Ano, jistě.“

„Jednou za čas bys to slovo vyslovit mohla.“

„Tak dobře. Jak to jde ve vězení, zlato? Kafrá ti do případu šéf? Vězni vyvádí?“ Leslie se opanovala, než se rozhovor mohl přelít do hádky. Pořádně se napila a zklidnila se. „Omlouvám se za tu jízlivost, Davide.“

„Ne, zasloužil jsem si ji. Projektuji na tebe svou zlost. Myslím, že ty sama už delší dobu víš něco, co se já nedokážu přimět uznat.“

„A to je?“ ponoukla ho Leslie.

„To je zjištění, že možná nebylo nejmoudřejší se sem stěhovat a nabírat si na svá psychologická bedra celou tuhle svatou misi.“

Přiznání jejího manžela prozrazovalo ještě akutnější demoralizaci, než v jakou u něho Leslie doufala. Přesto ji jeho slova z nějakého důvodu nerozradostnila tak, jak si myslela, že tomu bude. Matně sice slyšela, jak u jejich domu zastavuje stěhovací vůz, ale ten zvuk už nebyl tak příjemný jako kdysi.

„Říkals, že chceš dělat něco víc než jen léčit městské neurózy. Něco smysluplnějšího, podnětnějšího.“

„Masochisticky jsem toužil po nevděčné práci, po něčem neproveditelném. A to jsem dostal.“

„Opravdu je to tak hrozné?“ zeptala se Leslie, aniž dokázala uvěřit, že tuto otázku vyslovila s tak povzbudivou skepsí ohledně reálné vážnosti situace. Poblahopřála si, že Davidovu sebeúctu postavila nad svou vlastní touhu po změně působiště, jakkoliv cítila, že je důležitá.

„Obávám se, že je. Když jsem psychiatrické oddělení ve věznici navštívil poprvé a setkal se s ostatními doktory, přísahal jsem, že takovému beznadějnému cynismu jako oni nepropadnu. U mě to bude jinak. Jenže jsem šíleně přecenil své schopnosti. Dnes dva vězni, promiň, ‚pacienti‘ znovu zmlátili jednoho z našich zřízenců. Minulý týden to byl doktor Valdman. Proto jsem byl na Norleeniny narozeniny tak podrážděný. Já jsem měl prozatím kliku. Na mě jenom plivou. No, pokud jde o mě, ať si v té pekelné díře všichni klidně shnijí.“

David cítil, jak jeho slova v pokoji zůstávají viset, vytvářejí specifickou atmosféru a nabourávají klid celého domu. Do této chvíle byl jejich domov izolovaným útočištěm, kam nákaza z věznice, oné impozantní stavby za hranicemi města, nemá šanci dolehnout. Nyní její psychický tlak překonal hranici fyzické vzdálenosti. Vnitřní vzdálenost se zkracovala a David cítil, jak na útulnou čtvrť venku dopadá stín mohutných vězeňských zdí.

„Víš, proč jsem dnes večer přišel tak pozdě?“ zeptal se své manželky.

„Ne, proč?“

„Protože jsem vedl příšerně dlouhý rozhovor s chlapíkem, který ještě nemá jméno.“

„S tím, jak jsi mi říkal, že vám nechce říct, odkud se vzal a jak se doopravdy jmenuje?“

„Přesně s tím. Je ukázkovým příkladem zhoubné obludnosti toho místa. Ten chlap se vážně povedl. Vejde do učebnic. Dokonalé šílenství se v něm mísí s pronikavou mazaností. Kvůli té jeho roztomilé hříčce se jménem byl prohlášený za nevhodného pro umístění v běžném vězeňském režimu, a tak zůstal nakonec na krku nám na psychiatrickém oddělení. On sám ale tvrdí, že má spoustu jmen, minimálně tisíc, ale žádné z nich se v cizí přítomnosti neuráčí vyslovit nahlas. Je těžké si představit, že má jméno jako všichni ostatní. A už u nás zůstal trčet, bezejmenný a vůbec.“

„Takhle mu říkáte? ‚Bezejmenný‘?“

„Možná bychom měli, ale ne, takhle mu neříkáme.“

„A jaké má u vás teda jméno?“

„No, odsouzený byl pod klasickým anonymním pseudonymem John Doe a od té doby mu tak říkají úplně všichni. Teprve se pro něj musí objevit nějaká oficiální dokumentace. Vypadá to, jako by tady přistál odnikud. Otisky jeho prstů neodpovídají žádnému záznamu z dřívějších rozsudků. Sebrali ho v kradeném autě zaparkovaném před základní školou. Jeden všímavý soused ho nahlásil jako podezřelou osobu, která bývá často vidět v okolí. Myslím, že po těch prvních zmizeních ve škole byli všichni ve střehu, a policie ho sledovala, zrovna když si k autu odváděl novou oběť. Tehdy ho zadrželi. Ale jeho verze je trochu jiná. Říká, že si byl pronásledovatelů dobře vědomý, vlastně očekával, že bude dopaden, odsouzen a vsazen za mříže, dokonce si to přál.“

„Proč?“

„Proč? Kdo ví? Když psychopata požádáš, aby ti vysvětlil své pohnutky, dobereš se jenom ještě většího zmatku. A John Doe je přímo ztělesněním chaosu.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Leslie. Její manžel si napřed posměšně odfrkl a potom umlkl, jako by v mysli pátral po těch nejpříhodnějších slovech.

„Tak dobře, převyprávím ti scénku z rozhovoru, co jsem s ním dnes vedl. Zeptal jsem se ho, jestli ví, proč je ve vězení.

‚Za dovádění,‘ odpověděl.

‚Co to znamená?‘ zeptal jsem se.

Jeho odpověď: ‚Znamená, znamená, znamená? Že seš pěknej mizera.‘

Tohle dětinské blábolení mi kdovíproč připadalo, jako by imitoval své oběti. Vážně jsem toho měl v té chvíli dost, ale v rozhovoru jsem bláhově pokračoval.

‚Víte, proč se odsud nemůžete dostat?‘ zeptal jsem se klidně v ubohé obměně svého původního dotazu.

‚A kdo říká, že nemůžu? Až budu chtít, tak prostě odejdu. Ale ještě se mi nechce.‘

‚Proč ne?‘ opáčil jsem přirozeně.

‚Právě jsem se sem dostal,‘ řekl. ‚Myslel jsem, že si udělám dovolenou. Dovádění tak, jak se mu věnuji, může být někdy vyčerpávající. Chci tady být se všemi ostatními. Řekl bych, že je tady docela podnětná atmosféra. Kdy s nimi budu moci odejít, kdy asi?‘

Dokážeš tomu uvěřit? Bylo by však kruté zavírat ho mezi běžné vězně, čímž ale nechci říct, že by si takovou krutost nezasloužil. Průměrní vězni na zločiny, jakých se Doe dopouští, nijak vlídně nepohlíží. Vnímají to tak, že na ně vrhají špatné světlo, uvážíme-li, že sami jsou jen běžní ozbrojení lupiči, vrazi a tak dále. Všichni potřebují mít pocit, že jsou lepší než někdo jiný. Opravdu se nedá předpovídat, co by se stalo, kdybychom ho tam vsadili a ostatní zjistili, za co je odsouzen.“

„Takže zbytek trestu musí strávit na psychiatrickém oddělení?“ zeptala se Leslie.

„To si on sám nemyslí. Nezapomínej, že zašití v nápravném zařízení s tou nejpřísnější ostrahou odpovídá jeho představě dovolené. On si myslí, že může odejít, kdykoliv se mu zachce.“

„A může?“ otázala se Leslie hlasem, v němž nezaznívala ani špetka nejapného žertování. Toto byla vždycky jedna z jejích nejzávažnějších obav ze života ve vězeňském městě – že nedaleko od jejich dvorku celá horda ďáblů kuje pikle, aby unikla skrze zdi, které jsou v jejích představách tenké jako papír. Její hlavní námitka vůči manželově práci spočívala v tom, že v takovém prostředí přece nemohou vychovávat dítě.

„Už jsem ti říkal, Leslie, že úspěšné pokusy o útěk z tohoto vězení by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Pokud se vězeň za zdi dostane, jeho hlavní zájem se vždycky týká praktické stránky sebezáchovy. Takže se snaží dostat co nejdál z tohoto města, které je tak v případě úspěšného úniku pravděpodobně to nejbezpečnější místo, kde se můžeš nacházet. Ale tak či tak, většina uprchlíků je během pár hodin po úniku zadržena.“

„A co vězeň typu Johna Doea? Ten se taky stará o ‚praktickou stránku sebezáchovy‘, nebo se radši zdrží v místě a udělá to, co už tak dělává, na nějaké příhodné adrese?“

„Vězni jako on běžně neutíkají. Ti se od zdi odrazí, ale nezdolají ji. Chápeš, co tím myslím?“

Leslie řekla, že chápe, ale to ani v nejmenším neotupilo sílu jejích obav, které měly svůj zdroj v imaginární věznici v imaginárním městě, v místě, kde se může stát cokoliv, pokud to hraničí s ohavností. Morbidnost nikdy nebyla její silná stránka a protivilo se jí, jak nyní útočí na její povahu. A navzdory veškerému jeho pohotovému ujišťování o znamenitém zabezpečení věznice i David působil dojmem, že ho stravuje jakýsi hluboký neklid. Teď se v křesle téměř nehýbal, mezi koleny držel sklenku a jako by se snažil něco zaslechnout.

„Co se děje, Davide?“ zeptala se Leslie.

„Zdálo se mi, že jsem slyšel… nějaký zvuk.“

„Jaký zvuk?“

„Neumím ho přesně popsat. Jaksi vzdálený.“

Postavil se a rozhlédl se, jako by chtěl zjistit, jestli zvuk v okolním tichu domu zanechal nějakou průkaznou stopu, třeba cosi jako chvějivý zvukový otisk.

„Jdu se podívat na Norleen,“ řekl, když odložil sklenku na stolek vedle křesla. Poté přešel obývací pokoj, vystoupal tři řady schodů a v patře vkročil do chodby. Nahlédl do dceřina pokojíku a uviděl její pohodlně uvelebené drobné tělíčko, svírající ve spánku plyšového Bambiho. Občas ještě stále usínala s nějaký neživým společníkem, i když na to začínala být trochu stará. Ale její otec psycholog si dával pozor, aby její právo na tuto dětskou útěchu nijak nezpochybňoval. Než dr. Munck odešel, stáhl okno, které toho teplého jarního večera nechali částečně otevřené.

Když se vrátil do obývacího pokoje, podal nádherně rutinní hlášení, že Norleen v klidu spí. Leslie, v gestu, jež obsahovalo mírné náznaky oslavné úlevy, sobě i manželovi namíchala dva nové nápoje, načež řekla:

„Davide, říkal jsi, že jsi s tím Johnem Doem vedl ‚příšerně dlouhý rozhovor‘. Ne že bych trpěla morbidní zvědavostí nebo něčím na ten způsob, ale přiměl jsi ho, aby ti o sobě něco prozradil? Vůbec něco?“

„Ale jistě,“ odpověděl dr. Munck, zatímco v ústech převaloval kostku ledu. Mluvil o poznání klidnějším tónem.

„Dalo by se říct, že mi o sobě řekl všechno, ale všechno to byly nesmysly – blábolení šílence. S nenuceným zájmem jsem se ho zeptal, odkud pochází.

‚Odnikud‘, opáčil jako nějaký prostoduchý psychotik.

‚Odnikud?‘ zopakoval jsem, abych ho přiměl odpověď rozvést.

‚Ano, přesně tak, Herr Doktor. Nejsem nějaký snob, který se naparuje a předstírá, že vzešel z nějakého hogo-fogo místa. Ho-go-fo-go. To je ale legrační slovo. Líbí se mi všechny jazyky, kterými mluvíte.‘

‚Kde jste se narodil?‘ zeptal jsem se v další skvělé obměně původní otázky.

‚A ve které době mizlíte, vy mizero?‘ odpověděl otázkou a tak to šlo dál a dál. Mohl bych v tomhle dialogu pokračovat –“

„Musím říct, že tohohle Johna Doea imituješ opravdu obstojně.“

„Děkuju, ale dlouho bych to nevydržel. Nebylo by snadné imitovat všechny jeho různé hlasy, přízvuky a stupně artikulace. Možná by se dalo říct, že má našlápnuto k mnohočetné poruše osobnosti. Musel bych projít nahrávky rozhovorů, které jsem s ním vedl, abych zjistil, jestli se v nich objevují nějaké vzorce koherence, něco, co by mohli využít vyšetřovatelé k určení, co je ten chlap ve skutečnosti zač. Tragické na tom je, že odhalení Doeovy právní identity je v téhle fázi pouhá formalita, uzavírání posledních nedořešených věcí. Jeho oběti jsou po smrti a zemřely příšerným způsobem. To je teď jediné, na čem záleží. Jistě, kdysi to byl něčí milý synáček. Ale nemůžu předstírat, že mi ještě záleží na nějakých biologických detailech – jméno na jeho rodném listě, místě, kde se narodil, co z něho udělalo to, co je. Nezabývám se patologií pro patologii samu. Nikdy jsem neměl za cíl studovat mentální poruchy bez snahy dobrat se nějakého zlepšení. Proč bych měl tedy marnit čas úsilím pomáhat někomu, jako je John Doe, který, psychologicky řečeno, nežije ve stejném světě jako my. Kdysi jsem věřil v resocializaci, ne v čistě represivní přístup ke zločineckému jednání. Jenže tihle lidé, tyhle zrůdy ve vězení, jsou jenom ošklivou poskvrnou našeho světa. Ať jdou k čertu. Pro mě za mě je zaorejme jako hnojivo.“ Dr. Munck pak vyprázdnil sklenku, až v ní zarachotily kostky.

„Chceš další?“ zeptala se Leslie klidným terapeutickým tónem hlasu.

David se teď pousmál. Jeho poněkud úzkoprsý výlev ho do jisté míry zbavil hněvu. „Co se tak opít a trochu si zašpásovat, hm?“

Leslie sebrala manželovu sklenku, aby ji znovu naplnila. Teď už máme důvod slavit, pomyslela si. David práci nevzdával z pocitu marnosti a selhání, nýbrž ze zlosti, která se rozpouštěla do lhostejnosti. Všechno teď bude takové jako předtím; mohli by dát tomuhle vězeňskému městu vale a vrátit se domů. Vlastně by se mohli přestěhovat, kam budou chtít, možná by napřed mohli odjet na dlouhou dovolenou, vzít Norleen na nějaké sluncem zalité místo. Leslie o všech těchto věcech přemýšlela, zatímco v tichu onoho krásného pokoje připravovala další dva drinky. Ticho už nebylo znamením nehlučného ustrnutí, nýbrž rozkošnou, konejšivou předehrou slibných dnů, jež jim nyní kynuly. Nezřetelné štěstí budoucnosti v ní žhnulo spolu s alkoholem; byla těhotná příjemnými proroctvími. Možná nastala vhodná chvíle mít další dítě, dopřát Norleen bratříčka nebo sestřičku. Ale to může ještě chvilku počkat…, prostíral se před nimi celý život možností. Jako by jim byl připravený pomoci nějaký přívětivý duch. Stačí, aby si něco přáli, a jejich žádost bude vyslyšena.

Než se vrátila s pitím, zašla ještě do kuchyně. Chtěla manžela něčím podarovat – a teď se pro to zdála být ta nejvhodnější příležitost. Chtěla Davidovi podat drobný důkaz o tom, že i když se ukázalo, že v tomto zaměstnání bohužel jen marnil drahocenným úsilím, ona sama ho svým způsobem v práci podporovala. Se sklenkou v každé ruce přicházela z kuchyně svírajíc pod levým loktem malou krabici.

„Co je to?“ zeptal se David, když od ní pití přebíral.

„Jen taková drobnost pro milovníka umění. Koupila jsem to v tom krámku, kde se prodávají věci vyrobené vašimi vězni. Najde se tam i kvalitní zboží – opasky, šperky, popelníky, však víš.“

„Vím,“ přisvědčil David hlasem vzdáleným Lesliině nadšení. „Myslel jsem, že ty věci nikdo nekupuje.“

„No, já to udělala. Napadlo mě, že by to mohlo pomoct podpořit vězně, co dělají něco kreativního místo… no, místo ničení.“

„Leslie, kreativita není vždycky ukazatelem přívětivosti,“ upozornil David svoji manželku.

„Než budeš vynášet soudy, počkej si, co uvidíš,“ řekla a nadzvedla chlopeň kartonového obalu. „Tak – není to hezká práce?“ Dílo postavila na konferenční stolek.

Dr. Munck se zřítil do oněch hlubin střízlivosti, kam se lze dostat pouze pádem z předchozího alkoholového vrcholu. Věc si prohlížel. Samozřejmě že ji už dřív viděl, vlastníma očima sledoval, jak je něžně tvarována a laskána kreativníma rukama, až se mu udělalo zle a další pohled na ni neunesl. Byla to hlava mladého chlapce, krásný kus osvobozený z šedé beztvaré hlíny a poté modře glazovaný. Z objektu vyzařovala mimořádná a pronikavá krása, tvář vyjadřovala jakýsi extatický klid, složitou jednoduchost vizionářského pohledu.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala se ho Leslie.

David na svou manželku pohlédl a s plnou vážností pronesl: „Prosím, vrať to do té krabice. A pak to dej pryč.“

„Mám to dáš pryč? Proč?“

„Proč? Protože já vím, který z vězňů tohle vyráběl. Byl na to hodně hrdý a já jsem mu dokonce složil zdráhavou poklonu za to, jak skvěle to řemeslně zvládl. Jenže on mi pak řekl, odkud čerpal předobraz. A ve tváři toho chlapce, když ho před šesti měsíci našli ležet na louce, se tenhle výraz blankytného klidu určitě nezračil.“

„To snad ne, Davide,“ hlesla Leslie, aby s předstihem začala popírat odhalení, s nímž teď určitě přijde její manžel.

„Tohle bylo jeho zatím poslední – a podle něho nejpamátnější – ‚dovádění‘.“

„Panebože,“ zašeptala Leslie a přitiskla si k čelu pravou ruku. Oběma rukama potom modrého hocha opatrně vrátila do krabice. „Vrátím to do toho krámku,“ dodala potichu.

„Udělej to brzo, Leslie. Nevím, jak dlouho ještě budeme bydlet na téhle adrese.“

V následném trudnomyslném tichu se Leslie krátce zamyslela nad nyní již otevřeně přiznaným odjezdem z města Nolgate, nad jejich únikem. Potom řekla: „Davide, on opravdu mluvil o těch věcech, co prováděl? Chci říct o –“

„Já vím, co chceš říct, ano, mluvil,“ odpověděl dr. Munck s profesionální vážností.

„Chudáčku Davide,“ řekla Leslie s láskou a účastí teď, když už nebylo třeba žádných úskoků, aby dosáhla svých cílů.

„Asi to bude znít zvláštně, ale žádné velké martyrium to nebylo. Rozhovor, co jsme spolu vedli, by se dal v klinickém smyslu označit dokonce za podnětný. To svoje ‚dovádění‘ popisoval navýsost nápaditým způsobem, který byl docela strhující. Ta zvláštní krása téhle věci v krabici – jakkoliv je znepokojivá – v určitém smyslu odpovídá jazyku, který používal, když mluvil o těch ubohých dětech. V jistých fázích jsem ho poslouchal s fascinací, i když jsem své skutečné pocity možná chránil štítem psychologické nestrannosti. Někdy si prostě mezi sebou a realitou musíš udržovat určitý odstup, i kdyby to mělo znamenat, že slevíš ze své lidskosti.

Každopádně nic z toho, co říkal, nebylo nijak nechutně detailní, jak by sis třeba mohla představovat. Když mi vyprávěl o svém ‚nejpamátnějším dovádění‘, z jeho slov čišel silný pocit úžasu a nostalgie, byť mi to tedy teď, když to říkám, skoro vyráží dech. Jako by cítil jakýsi stesk po domově, třebaže jeho ‚domovem‘ je zchátralá rozvalina jeho zkažené mysli. Jeho psychóza dala zjevně vzniknout strašlivé pohádkové říši, která pro něj existuje s přímo ohromnou silou. A navzdory šílenému velikášství jeho tisíce jmen se v tomhle světě ve skutečnosti vnímá pouze jako vedlejší postava – průměrný dvořan ve zchátralém království zázraků a hrůz. Tahle skromnost je velice zajímavá, pokud uvážíš egotistickou velkolepost, jakou by si spousta psychopatů připisovala, kdyby mohli hrát jakoukoliv imaginární roli v bezmezné imaginární sféře. Kdepak John Doe. Ten je poměrně líným polodémonem z říše snů, kde je normou závratný chaos, stav, z něhož nenasytně tyje. Což je asi ten nejlepší popis metafyzického uspořádání psychotikova vesmíru.

Jeho vnitřní země snů, jak ji popisuje, má vlastně docela poetickou podobu. Mluvil o místě, které mi připadalo jako vesmír pokřivených domů a uliček plných nejrůznějšího haraburdí, slumu mezi hvězdami. Což může být jen zkomolený popis dospívání v nějaké omšelé čtvrti – pokus z jeho strany přenést traumatické vzpomínky na dětství do říše, která kříží realitu drsných ulic s fiktivním světem z jeho představivosti, fantasmagorickým smísením nebe a pekla. Tady se věnuje svému ‚dovádění‘ s tím, co označuje za svou ‚užaslou společnost‘. Místo, kam bral své oběti, by mohlo být nějakou opuštěnou budovou, nebo dokonce snadno přístupným kanalizačním tunelem. Tohle říkám na základě jeho opakovaných zmínek o ‚veselé řece odpadků‘ a ‚rozeklaných hromadách ve stínech‘, což by zcela jistě mohly být šílené transmutace nějaké reálné pustiny, nějakého špinavého a odlehlého prostředí, které si jeho mysl proměnila v panoptikum prapodivných divů. Méně pochopitelné jsou jeho vzpomínky na měsícem ozářenou chodbu, kde se smějí a ječí zrcadla, na jakési temné vrcholy, které nedokážou zůstat chvíli v klidu, na schodiště, které je jakýmsi zvláštním způsobem ‚polámané‘, ačkoliv zrovna ono zapadá do prostředí polorozpadlého slumu. V jeho mysli se neustále nachází paradoxní směs opuštěných lokací a zářících svatyní, téměř autohypnotické –“ Dr. Munck se zarazil a umlkl, protože se až příliš nechával unášet tónem zdráhavého obdivu.

„Ale navzdory všem těmhle snovým pozadím v Doeově představivosti obyčejné důkazy o jeho dovádění stále poukazují na zločiny dobře známého přízemního typu. Běžná zvěrstva, pokud se o zločinech, které spáchal, dá takhle mluvit. Doe odmítá, že by na jeho masakrech bylo něco všedního. Tvrdí, že důkazy jen naaranžoval, aby takhle vypadaly pro tupé masy, že ‚dovádění‘ ve skutečnosti chápe jako činnost, která se naprosto liší od zločinů, za něž byl odsouzený, která je k nim dokonce v protikladu. A sám tento pojem má pravděpodobně nějaké osobní asociace s kořeny v jeho minulosti.“

Dr. Munck se odmlčel a zachřestil kostkami ledu ve své prázdné sklence. Připadalo mu, že Leslie se během jeho monologu stáhla do sebe. Zapálila si cigaretu a teď se opírala o područku pohovky s nohama nataženýma na polštářích, kolena natočená k manželovi.

„S tím kouřením bys vážně měla někdy přestat,“ poznamenal.

Leslie sklopila zrak jako dítě, kterému někdo něco jemně vytkl. „Slibuju, že jakmile se přestěhujeme – skončím s tím. Platí?“

„Platí,“ odpověděl David. „A mám pro tebe ještě jeden návrh. A dovol mi napřed, abych tě ujistil, že jsem pevně rozhodnutý podat výpověď.“

„Není to trochu brzo?“ zeptala se Leslie, byť doufala, že není.

„Věř mi, že to nikoho nepřekvapí. Myslím, že na tom ani nebude nikomu záležet. Takže, navrhuju, abychom zítra vzali Norleen a na několik dní si pronajali domek někde na severu. Mohli bychom třeba jezdit na koních. Pamatuješ, jak se jí to loni v létě líbilo? Co říkáš?“

„To zní hezky,“ přisvědčila Leslie a prochvěla jí vlna nadšení. „Vlastně hodně hezky.“

„A cestou zpátky bychom mohli Norleen nechat u tvých rodičů. Tam by mohla zůstat, než tady my dva dořešíme všechny záležitosti spjaté se stěhováním a třeba i s hledáním nějakého přechodného bydlení. Co myslíš, vadilo by jim, kdyby se o ni tak týden starali?“

„Ne, samozřejmě že ne, ti budou jenom rádi. Ale proč takový spěch? Víš, že Norleen ještě chodí do školy. Jestli bychom neměli počkat, až v ní skončí. Už je to jenom měsíc.“

David chvíli mlčky seděl a zjevně si třídil myšlenky.

„Co se děje?“ zeptala se Leslie se sotva postřehnutelným zachvěvem úzkosti v hlase.

„Nic se neděje, vůbec nic se neděje. Ale –“

„Ale co?“

„No, týká se to našeho vězení. Vím, že jsem zněl až samolibě, když jsem ti říkal, jak jsme tady před vězením v bezpečí, a pořád tvrdím, že tomu tak je. Ale tenhle John Doe, o kterém jsem ti teď říkal, je hodně zvláštní osoba, jak už jsi sama nejspíš vyrozuměla. Je to doslova psychopat, co zabíjí děti… No prostě vážně nevím, co mám říct, aby to dávalo nějaký smysl.“

Leslie na svého manžela upírala zkoumavý pohled. „Neříkal jsi snad, že vězni jako on se jen odrazí od zdi, ne že –“

„Ano, většinou takový je. Ale někdy…“

„Co se mi tu teď snažíš říct, Davide?“ zeptala se Leslie a cítila, jak ji zachvacuje infekce neklidu, který se její manžel snažil stále skrývat.

„No, jde o něco, co mi Doe řekl, když jsem se s ním dnes bavil. Není to nic určitého. Ale než to tady všechno vyřídíme, měl bych nekonečně lepší pocit, kdyby Norleen zůstala u vašich.“

Leslie si zapálila další cigaretu. „Tak ven s tím – co ti řekl a co tě tak trápí?“ vyzvala ho neochvějně. „Měla bych o tom taky vědět.“

„Když ti to řeknu, budeš si jen nejspíš myslet, že jsem sám tak trochu blázen. Jenže ty ses s ním nebavila, kdežto já ano. Ten jeho osobitý způsob vyjadřování, nebo spíš ta spousta různých způsobů vyjadřování. Ty měnící se výrazy v té protáhlé tváři. Většinu času, co jsem s ním mluvil, jsem měl pocit, že hraje nějakou mně nepochopitelnou hru, i když jsem si jistý, že se mi to jenom zdálo. Tohle je u psychopatů běžná taktika – zamotat doktorům hlavu. Dává jim to určitý pocit moci.“

„Pověz mi, co ti řekl,“ naléhala Leslie.

„Dobře, povím ti to. Ale myslím, že by byla chyba v tom vidět bůhvíco. Ale ke konci dnešního rozhovoru, když jsme se bavili o všech těch dětech, prohlásil něco, co se mi vůbec nelíbilo. Slova pronášel s jedním z těch svých strojených přízvuků, tentokrát jakoby skotsky s mírnou příměsí němčiny. Doslova mi řekl tohle: ‚Vy sám náhodou nějakýho zlobivýho kloučka nebo holčičku v patře pod záclonou nemáte, co, profesore von Muncku?‘ A potom se na mě už mlčky zazubil.

Jsem přesvědčený, že se mě záměrně snažil vykolejit. Nic víc v tom nebylo.“

„Ale to, co řekl, Davide: ta ‚holčička v patře pod záclonou‘. Ta divná narážka na Norleen… Nic jsi mu o ní neříkal, že ne?“

„Samozřejmě že ne. Tohle vážně nejsou věci, o kterých bych se s tímhle typem lidí bavil.“

„A proč to teda říkal?“

„Nemám tušení. Vyznačuje se velice podivnou inteligencí a většinu času mluví v těchhle neurčitých narážkách a rafinovaných vtípcích. Mohl se o mně něco doslechnout od někoho z našich zaměstnanců. A taky to mohla být jen nevinná náhoda.“ Pohledem vyzýval manželku k nějakému komentáři.

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasila Leslie s ambivalentní dychtivostí uvěřit takovému závěru. „Přesto si myslím, že chápu, proč chceš, aby Norleen zůstala u našich. Ne že by se mohlo něco stát –“

„To v žádném případě. Není důvod si myslet, že se něco stane. Určitě jde o případ, kdy pacient získává psychologickou výhodu nad svým lékařem, ale mně už je to vlastně jedno. Po každodenním pobytu v tom pekle a často i při hrozbě reálného fyzického nebezpečí spojeného s takovým místem by měl trochu nahnáno každý soudný člověk. Vrazi, násilníci, ta největší spodina všech spodin. Když pracuješ v těchhle podmínkách, nemůžeš vést normální rodinný život. Viděla jsi, jak jsem se choval na Norleeniny narozeniny.“

„Vím. Tohle není ta nejlepší čtvrť pro výchovu dítěte.“

David pomalu přikývl. „Když jsem ji šel před chvílí zkontrolovat, cítil jsem se, nevím, nějak zranitelný. Objímala jednu z těch svých plyšových dek se zvířátkem.“ Upil ze sklenky. „Všiml jsem si, že je nová. Koupila jsi ji, když jsi byla dnes na nákupech?“

Leslie se na něho nechápavě zahleděla. „Jediné, co jsem dneska koupila, bylo tohle,“ ukázala na krabici na stole. „Jakou ‚novou‘ deku máš na mysli?“

„Tu s tím plyšovým Bambim. Ale možná ji měla už dřív a já si jí jenom nikdy nevšiml,“ dodal a věc hodlal víceméně pustit z hlavy.

„No, jestli ji měla už dřív, já jsem jí ji nedávala,“ prohlásila Leslie rozhodně.

„Já taky ne.“

„Vůbec si nevzpomínám, že by ji měla, když jsem ji dávala spát,“ dodala Leslie.

„Teď už ji prostě měla, když jsem se na ni šel podívat po tom, cos mi řekla, že…“

David se odmlčel. Z výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, že zvažuje tisíc myšlenek současně, jako by byl zaujatý jakýmsi zběsilým, horečnatým hledáním v každé buňce svého mozku.

„Co je, Davide?“ zeptala se Leslie se slábnoucím hlasem.

„Nejsem si úplně jistý. Připadá mi, jako bych něco věděl a zároveň to nevěděl.“

Ale dr. Munckovi začínalo svítat. Levou dlaň si položil na týl, aby si jej zahřál. Proudil z nějaké jiné části domu průvan? Nebydleli přece v domě, kde by táhlo, nikdy by nešli do rozpadlého brlohu, kam fouká stařičkým dřevěným obložením podkroví a pokroucenými okenními rámy. A přitom teď opravdu fičel vítr; slyšel jej, jak se prohání venku, a oknem za sochou Afrodity viděl kývající se stromy. Bohyně v malátné póze zakláněla svou dokonalou hlavu a slepýma očima pozorovala strop a prostory za ním. Co však bylo za stropem? Co bylo za tím dutým skučením větru, tak studeným a mrtvým? A co ten průvan?

Co to bylo?

„Davide? Cítíš ten průvan?“ zeptala se jeho manželka.

„Ano,“ odpověděl, jako by mu na mysl přišla nějaká alarmující myšlenka. „Ano,“ zopakoval, když vstal z křesla a přešel obývací pokoj, a pospíšil si, aby byl co nejdřív u schodů, načež vyskákal všechny tři jejich řady a už se v patře hnal chodbou. „Norleen, Norleen!“ zavolal, než dospěl k pootevřeným dveřím jejího pokojíku. Cítil, že průvan proudí právě zpoza nich.

Věděl a nevěděl.

Zašátral po vypínači. Byl nízko, ve výšce dítěte. Rozsvítil. Dítě bylo pryč. Na protější straně pokojíku dokořán zelo okno a na dovnitř vanoucím větru povlávaly bílé záclony. Na posteli leželo osamělé plyšové zvířátko, roztrhané, matrace posetá jeho hebkými vnitřnostmi. A zevnitř břicha jako květina rozkvétal zmačkaný kus papíru. Dr. Munck v záhybech stránky rozeznal část vězeňské hlavičky. Vzkaz však nebyl žádný na stroji psaný úřední text; rukopis se přeléval od úhledného kurzivního písma k dětské čmáranici. Na slova v zoufalství civěl snad celou věčnost, aniž plně chápal, co sdělují. A potom, nakonec, mu smysl vzkazu pronikl do vědomí celou svou tíhou a závažností.

Doktore Monku, stálo ve vzkazu uvnitř zvířete, toto zanecháváme ve vašich schopných rukou, neboť v černě zpěněných strouhách a zadní uličce ráje, ve vlhkém přítmí jakéhosi mezigalaktického sklepení bez oken, v dutých perleťových vírech, které lze najít v kanálovitých mořích, v bezhvězdných městech nepříčetnosti a v jejich slumech… jsem se vydal dovádět se svým užaslým kolouškem. Brzy se uvidíme. Jonathan Doe.

„Davide?“ uslyšel, jak na něho tázavě volá hlas jeho manželky z úpatí schodiště. „Je všechno v pořádku?“

Pak v tom krásném domě přestalo panovat ticho, protože jej pročísl jasný a mrazivý výkřik smíchu, dokonalý doprovod letmé historky z jakéhosi obskurního pekla.

Les Fleurs

17. dubna. Květiny odeslány brzy dopoledne.

1. května. Dnes – a to jsem si myslel, že k tomu už nikdy nedojde – jsem potkal někoho, ohledně něhož si patrně mohu dělat jisté naděje. Jmenuje se Daisy. Pracuje v květinářství! Mohl bych dodat, že právě v tom květinářství, kam jsem zavítal sehnat několik teskných květin pro Clare, která je pro zbytek světa stále nezvěstná. Když jsem se zeptal na nějaké živé květy na pomník milované osoby, Daisy byla zpočátku samozřejmě zdvořile rezervovaná. Z tohoto netečného postoje jsem ji však záhy vyléčil. Svým mimořádně nesmělým a přátelským tónem hlasu jsem se vyptával na některé další květiny v krámku, na ty, s nimiž by se nepojily podtóny ztráty. Na obhlídku zásob, hrajících všemi barvami duhy, mě vzala docela ochotně. Přiznal jsem se, že o obchodu s rostlinami a těchto věcech prakticky nic nevím, a kvitoval její nadšení pro práci, přičemž jsem se celou dobu kojil nadějí, že alespoň část entuziasmu jsem v ní vyvolal právě já. „Ach, já práci s květinami přímo miluju,“ řekla. „Myslím, že jsou opravdu zajímavé.“ Potom se zeptala, jestli vím, že existují rostliny, které rozkvétají pouze v noci, a že určité druhy fialek kvetou pouze ve tmě pod zemí. Můj vnitřní proud myšlenek a pocitů znenadání zrychlil. Ačkoliv jsem již vycítil, že jde o dívku obdařenou pozoruhodnou představivostí, nyní se mi dostalo prvního náznaku, jak pozoruhodná ve skutečnosti je. Usoudil jsem, že úsilí poznat ji o něco lépe, nevynaložím zbytečně, jak tomu bylo u ostatních. „Tak tohle je na těch květinách opravdu zajímavé,“ usmál jsem se skleníkově teplým úsměvem. Následovala pauza, kterou jsem zaplnil svým jménem. Poté mi své jméno sdělila ona. „A jaké květiny byste tedy rád?“ zeptala se. S plnou vážností jsem požádal o květinovou vazbu vhodnou na hrob zesnulé babičky. Před odchodem z krámku jsem Daisy řekl, že k ní možná budu muset znovu zajít uspokojit i své budoucí floristické potřeby. Nezdálo se, že by proti tomu něco namítala. S vegetací uloženou v ohbí paže a s písní na rtech jsem vykročil z krámku a zamířil přímo na hřbitov Chapel Gardens. Chvíli jsem se upřímně snažil najít náhrobní kámen, na němž by se shodou okolností mohlo skvět jméno mé ztracené známé. A mohlo by být doplněno jakýmikoliv daty. Měl jsem za to, že přinejmenším toto si zaslouží. Nakonec se však ukázalo, že příjemkyní mé pamětní kytice bude muset být nějaká Clarence.

16. května. Day, jak jsem jí teď důvěrně říkal, poprvé navštívila můj byt a zamilovala se do jeho svérázných úprav. „Zbožňuju pěkně zachovalá stará místa,“ pronesla. Zdálo se mi, že tomu tak opravdu je. Myslel jsem si, že tomu tak bude. Poznamenala, že několik květin by v mém starožitném bytě udělalo hotové dekorativní divy. Bylo vidět, jak citlivě reaguje na absenci přírodních ozdob v mém staromládeneckém příbytku. „Cereusy, co vykvétají po západu slunce?“ zeptal jsem se ve snaze příliš mnoho tím nenaznačovat a neprozradit se. Ve tváři se jí objevil slabý úsměv, ale měl jsem za to, že nejde o věc, kterou bych měl v dané chvíli příliš zdůrazňovat. I nyní na ni v tomto zápisníku kladu důraz velice decentně.

Day po bytu chvíli bloumala. Sledoval jsem ji stejným způsobem jako nějaké exotické zvíře – třeba ladného ocelota. Potom jsem si znenadání uvědomil, že jsem bohužel něco přehlédl. Day si toho ihned všimla. Ona věc se nacházela na nízkém stolku před vysokým oknem mezi dvěma bohatými závěsy. Tehdy mi připadala až vulgárně výrazná, zvláště když jsem v tak rané fázi našeho vztahu neměl v úmyslu Day něco takového ukazovat. „Co je to?“ otázala se hlasem, v němž zaznívala dotčená zvědavost hraničící s nepokrytým rozhořčením. „Jenom taková socha. Už jsem ti říkal, že tyto věci dělám. Není moc dobrá. Je tak trochu hloupá.“ Ještě upřeněji se na ni zadívala. „Dávej pozor,“ varoval jsem ji. Ze rtů jí splynulo slabé „jejda“. „To má být nějaký druh kaktusu?“ dotázala se. Chvíli se zdálo, že ji ono záhadné umělecké dílo upřímně zajímá. „Má maličké zoubky,“ podotkla, „na těchhle velkých věcech, co vypadají jako jazyky.“ Jazyky vskutku připomínají; nikdy mě to nenapadlo. Celkem vzato to bylo docela důvtipné přirovnání. Doufal jsem, že její představivost nalezla úrodnou půdu, v níž by se mohla rozvíjet, ale Day naopak dala průchod malátnému znechucení. „Možná bys měl větší štěstí, kdybys to místo rostliny vydával za zvíře nebo sochu rostliny nebo kdovíco. Má to jakousi sametovou srst a vypadá to, jako by se to mohlo odplazit.“ V té chvíli jsem měl sám pocit, že bych se nejradši odplazil. Zeptal jsem se jí, coby kvazi botaničky, jestli neslyšela o rostlinách připomínajících ptáky a další tvory ze zvířecí říše. Byl to z mé strany chabý pokus očistit můj výtvor od veškerých obvinění z nepřirozenosti. Je zvláštní, jak jste někdy optikou jiných očí nuceni přijmout nevlídný pohled na sebe sama. Nakonec jsem namíchal pití a přešli jsme k jiným věcem. Pustil jsem nějakou hudbu.

Zanedlouho však nevýraznou harmonii hudby podryla neblahá disonance. Za účelem doplnění dřívějšího výslechu v takzvaném případu Clare se ke mně znovu dostavil ten detektiv (Briceberg, pokud se nepletu). Naštěstí se mi ho i s jeho otázkami podařilo celou dobu udržet v předsíni. Zopakovali jsme si dřívější rozhovor, který jsme spolu vedli. Znovu jsem mu vysvětlil, že Clare byla pouze moje spolupracovnice, osoba, s níž jsem udržoval pouze pracovní přátelství. Vypadalo to, že někteří mí blíže neurčení kolegové pojali podezření, že jsme s Clare měli milostný vztah. „Kancelářské klepy,“ bránil jsem se s vědomím, že Clare je dívka, která umí uchovat určitá tajemství, i když v jiných záležitostech se jí důvěřovat naopak nedá. „Omlouvám se“, řekl jsem, „ale netuším, kam mohla zmizet.“ Přesto se mi podařilo záludně naznačit, že by mě nepřekvapilo, kdyby se v náhlém záchvatu neurotického zoufalství impulzivně přestěhovala do nějaké země, kam ji srdce táhlo. Já sám jsem se zoufalstvím zjistil, že uvnitř Clařiných temných a slibně náladových hranic se prostírá neuspokojivá snová krajina bíle natřených plůtků a závěsů s květinovým vzorem. Ne, toto jsem panu detektivovi neřekl. Kromě toho, prohlásil jsem dále, se na našem pracovišti dobře ví, že Clare přibližně sedm až deset dní před svým zmizením (což byl můj osobní odhad doby trvání její věrolomnosti) začala s někým chodit. Takže proč s tím zatěžovat mě? K tomu mi sdělil, že se mu rovněž donesly informace o mém členství v jisté nekonvenční organizaci. Na to jsem mu odpověděl, že na seriózním filosofickém studiu není nic nekonvenčního. Navíc jsem umělec, jak sám dobře věděl a ostatně jak ví každý, umělecky založené osobnosti k takovým věcem zcela přirozeně tíhnou. Myslel jsem, že když to řeknu takto, bude tomu rozumět. A rozuměl. Zdálo se, že ho uspokojila všechna má prohlášení. Vlastně to vypadalo, že se už nemůže dočkat, až se mnou v onom případě přestane pracovat coby s podezřelou osobou, čímž se u mě bezesporu jen snažil vytvořit falešný pocit bezpečí s úmyslem přimět mě bezděčně se přiznat k násilnému činu toho nejhoršího kalibru. „Týkalo se to té dívky z tvojí práce, která zmizela?“ zeptala se mě poté Daisy. „Ehm-mm,“ zamručel jsem. Chvíli jsem setrvával v zamyšlení a tichosti a doufal, že tuto reakci připíše mému vnitřnímu žalu nad tou zvláštní dívkou z mého pracoviště, a ne žalostně nedokonalému večeru, který jsme spolu prožívali. „Možná bych měla jít,“ řekla a pak opravdu odešla. Z naší schůzky se toho už stejně mnoho zachránit nedalo. Jakmile mě opustila, nehorázně jsem se opil likérem chutnajícím po květinách z otevřených luk, nebo tak mi to alespoň připadalo. Také jsem této příležitosti využil k tomu, abych si znovu přečetl povídku o několika mužích, kteří navštívili bílé pusté končiny polární říše divů. Neočekávám, že se mi dnes v noci bude ještě něco zdát, neboť jsem se již touto arktickou fantazií nasytil. Vskutku nekonvenční Bratrstvo ráje!

21. září. Day vešla do chladivých, čistých kanceláří firmy G. R. Glacy, reklamní společnosti, pro niž jsem pracoval, abychom se mohli společně vydat na oběd. Ukázal jsem jí svou kóji komerčního umění a upozornil ji na svůj nejnovější projekt. „Ach, to je nádhera,“ řekla, když jsem poukázal na kresbu nymfy s květinami v čerstvě našamponovaných vlasech. „To je opravdu hezké.“ To slovo „hezké“ mi málem pokazilo den. Požádal jsem ji, aby se bedlivě zadívala na květiny proplétající se loknami oné mytické bytosti. Jen stěží se dalo postřehnout, že jeden ze stonků vyrůstá nymfě z hlavy, nebo do ní možná vrůstá. Nezdálo se, že by Day zaumnost mého umu nějak zvlášť oceňovala. A to jsem si myslel, že děláme velké pokroky po „nekonvenčních“ stezkách. (K čertu s tím Bricebergem!) Než jí ukážu některý z obrazů, který mám schovaný doma, možná bych měl počkat, až se vrátíme z výletu. Chci, aby byla připravená. Všechno je přinejmenším zcela nachystané pro naši dovolenou. Day konečně našla někoho, kdo se jí postará o kočku.

10. října. Sbohem, deníčku. Uvidíme se, až se vrátím.

1. listopadu. Po období hloubavého mlčení na toto téma nyní zapíšu krátkou kapitolu z Dayina a mého pobytu v tropech. Nejsem si jistý, zda události, jež zde hodlám vylíčit, představují v rámci našeho vztahu slepou uličku, nebo bod zlomu. Možná je tu nějaký bod, který mi ani v nejmenším nedošel. Prozatím stále tápu. Stejnou fázi jsem už prožíval s Clare a doufal jsem, že moje úniková mezihra s Day bude nezvratná, nebo k tomu bude mít blízko, a nebude prostoupená pochybnostmi. Přesto mám stále pocit, že si následující epizoda zaslouží zdokumentovat.

Havajský ráj o půlnoci. Ve skutečnosti jsme se jen z hotelové terasy dívali na bujnou vegetaci pláže. Day byla připitá z několika drinků, které měly květiny na svých napěněných čepicích. Já jsem byl ve stavu podobnému tomu jejímu. Uplynulo několik chvil opojeného mlčení, jež narušovalo jen Dayino občasné povzdechnutí. Slyšeli jsme pleskání neviditelných křídel, která ve tmě bičovala teplý vzduch. Bedlivě jsme naslouchali zvukům rostoucích černých orchidejí, i když nikde žádné nebyly. („Mmmm,“ vrněla Day.) Byli jsme zralí na rozmary. Já jsem pro jeden byl, ačkoliv jsem zatím nevěděl, jestli se mi povede. „Cítíš ten záhadný cereus?“ zeptal jsem se a položil jednu ruku na její vzdálenější rameno a druhou opsal dramatický oblouk před džunglí v pozadí. „Cítíš?“ zopakoval jsem hypnoticky. „Cítím,“ odpověděla svolná Day. „Ale mohli bychom je najít, Day, a přihlížet, jak vykvétají v měsíčním přísvitu?“ „Ano, mohli, mohli!“ volala celá bez sebe. Mohli jsme. Najednou se o hladkou kůži našich těl otírala hladká kůže listoví noční zahrady. Day zastavila, aby se dotkla květiny, která byla oranžová nebo červená, ale voněla sytým nachem. Ponoukal jsem ji, aby pokračovala v cestě přes květinami posetou půdu. Nořili jsme se stále hlouběji do snové zahrady. Zvuky a vůně se kolem nás hnaly se stále větší a větší rychlostí. Bylo to snazší, než jsem si myslel. V jednom okamžiku, aniž bych vynaložil prakticky jakékoliv úsilí, se mi s ní podařilo zcela opustit známou sféru. „Day, Day!“ křikl jsem. „Jsme tady. Toto jsem nikdy nikomu neukázal, a jaké utrpení pro mě bylo, muset to všechno před tebou tajit. Ne, nic neříkej. Podívej, jen se dívej.“ Ach, to vzrušení, když můžete přivést svého milostného partnera do tohoto temného ráje. Jak jsem toužil ukázat jí tento oslnivý svět v plném květu a nechat ji, aby na něj popatřila s okouzleným potěšením. Byla někde vedle mě ve tmě. Vyčkával jsem, viděl ji v duchu tisícem způsobů, než jsem reálně pohlédl na skutečnou Day. Podíval jsem se. „Co je s těmi hvězdami, s oblohou?“ zeptala se pouze. Celá se chvěla.

Následujícího rána u snídaně jsem zlehka sondoval, jaké si z noci odnesla dojmy a domněnky. Ale měla hroznou kocovinu a to, co zažila, si vybavovala pouze chaoticky. Alespoň že nedostala hysterický záchvat jako moje stará láska Clare.

Od našeho návratu pracuji na obraze zvaném „Sanctum Obscurum“. Ačkoliv jsem tuto práci dělal už mnohokrát, do tohoto díla zakomponovávám prvky, které, jak doufám, ponouknou Dayinu paměť a vyvolají vědomou vzpomínku nejen na jistou noc na ostrovech, ale na všechna ta jemná i ne tak jemná poselství, která se jí snažím předávat. Jen se modlím, aby jim porozuměla.

14. listopadu. Asteroidy pohromy! Pozemské, ne nepozemské, astry jsou to, po čem prahne Dayino srdce. Je příliš velkou milovnicí přírodní flóry, aby mohla být čímkoliv jiným. To už teď vím. Ukázal jsem jí ten obraz, a dokonce si představoval, že zahoří vzrušením, až jej uvidí. Ale myslím, že se jen nemohla dočkat, až uvidí, jakého ze sebe udělám pitomce. Seděla na pohovce a ukazováčkem si nervózně odírala dolní ret. Spustil jsem před ní sametové sukno. Vzhlédla, jako by ji vylekal nějaký zvuk. Sám jsem s tím obrazem nebyl úplně spokojený, ale tato exhibice měla posloužit jinému než estetickému účelu. Zapátral jsem v jejích očích po odlesku pochopení, vlnce empatického porozumění. „Nuže?“ zeptal jsem se a už jen nutnost takového dotazu zvěstovala zkázu. Její pohled mi sdělil všechno, co jsem potřeboval vědět, a smrtící srozumitelnost onoho vzkazu mi připomněla jinou dívku, kterou jsem kdysi znal. Dala mi druhou šanci a na obraz pohlédla s teatrálně okázalým zájmem.

Ten obraz sám o sobě? Interiér vyzdobený hodně podobně jako můj vlastní byt – útočiště seskupené kolem okna neúměrné šířky, aby pohled pozorovatele teleskopicky směrovalo ven. Za oknem se prostírá panorama dokonale cizí pozemské přirozenosti a možná i všemu, co považujeme za lidské. Venku se nachází úžasné království třpytivých barev a sametových pralesních siluet, hájemství pokřivených duh a pokroucených polárních září. Sklo zklidňuje přepáleně zářivé barvy, aby jejich zvláštní intenzita neohrozila chromatickou jednotnost světa uvnitř. Některé hvězdy, v barvách z té nejpřízračnější části spektra, rozkvétají v černočerné tmě. Vnější svět se v hvězdném světle blyští a v odlescích se zrcadlí z nitra každého labyrintového tvaru. A na povrchu okna se skví vodnatý odraz osamělé postavy, vyhlížející do tohoto nepozemského ráje.

„Je to samozřejmě velice dobré,“ poznamenala. „Takové realistické.“

Ale vůbec ne, Daisy Day. Není to realistické ztvárněním ani námětem.

Po krátké nepříjemné odmlce mi Day řekla, že už má něco domluveného a že má zpoždění. Vypadalo to, že si s nějakou kamarádkou něco naplánovaly, aby se věnovaly jistým dívčím věcem, kterým se už tak dívky věnují, když se setkají s dalšími příslušnicemi svého druhu. Řekl jsem, že chápu, a chápal jsem to. V duchu nepochybuji o pohlaví Dayina společníka pro tuto noc a možná i pro jiné noci, o nichž jsem nevěděl. Ale pohled na to, jak odchází, ve mně vyvolával úzkost z jiného důvodu. Něco, co jsem četl v každém jejím pohybu a výrazu, něco, co jsem vídal už dřív, prozrazovalo podezření, která chová ohledně mé osoby a mého soukromého života. Už samozřejmě věděla o schůzkách, na něž chodím, a o všech takových věcech. Už jsem pro ni dokonce parafrázoval a stručně shrnul debatu, která se odehrává při takových setkáních, přičemž jsem vždy maskoval jejich skutečný význam stále průhlednějšími zástěrkami, neboť jsem doufal, že jí jednoho dne ukážu holou pravdu. Day, podobně jako Clare, však předčasně zjistila příliš velkou část pravdy jak o mně, tak o ostatních. A já se bojím, že se možná rozhodne předat své interní informace nesprávným lidem. Kupříkladu umanutému detektivu Bricebergovi.

16. listopadu. Dnes večer jsme svolali mimořádnou schůzku, setkání v tísni. Ostatní cítí, že se objevil problém, a já samozřejmě vím, že mají pravdu. Od chvíle, kdy jsem potkal svou nejnovější lásku, jsem vnímal jejich sílící neklid, který je jejich výsadním právem. Teď se ale všechno změnilo; postaral se o to můj špatný milostný úsudek. Vyjádřili naprosté zděšení z faktu, že někdo zvenku toho ví tolik. Sám to cítím. Day je teď cizí člověk a já přemýšlím, co by mohlo její upovídané já prozradit o jejím bývalém příteli, nemluvě o jeho současných přátelích. Nádhernému tajemství hrozí odhalení. Mohli bychom přijít o nenápadnost, již potřebujeme pro svůj život, a s ní bychom pozbyli i klíče od podivného království.

Těmto situacím jsme čelili už dříve. Nejsem jediný, kdo ohrozil naše utajení. My sami před sebou samozřejmě žádná tajemství nemáme. Oni vědí všechno o mně a já vím všechno o nich. V každé jedné fázi věděli o vývoji mého vztahu s Daisy. Někteří dokonce předpovídali, jak dopadne. A třebaže jsem si myslel, že činím správně, když se je pokusím usvědčit z omylu, musím se nyní podvolit jejich proroctví. Ty osamělé duše, mes frères! „Chceš, abychom to dovedli do konce?“ zeptali se mě přesně těmito slovy. Nakonec jsem souhlasil celou řadou dvojznačných, napůl váhavých způsobů. Poté mě poslali zpátky do mé nekvětinové svatyně.

Slíbil jsem si, že se už nikdy nezapletu do žádné situace tohoto druhu, ačkoliv jsem si taková předsevzetí dával už dříve. Nebezpečně dlouhou chvíli jsem se díval na břitvovité zoubky své chlupaté sochy. To, v čem ta nebohá dívka viděla jazykům podobné květinové přívěsky, mlčelo: zachovávání takového ticha je samozřejmě jejich jediným účelem. Vzpomínám si, že se mě Daisy jednou v žertu zeptala, na základě čeho vytvářím své umění.

17. listopadu.

Tak ráj se mnou nechceš navštívit,

v chaloupce pod střechou křivou začít žít.

Opatruj se ve svém šťastném domě tyto noci,

když kočku zvenku vpouštíš, vždy prosím rozsviť!

Něco dovnitř přicupitá, uvelebí se jako v noře,

něco, co dostala jsi z ráje, kde je hadů moře,

jazyky kvetou, k tomu smích, rozvinou se, líznou. A už zmiz!

Tohle dělám, abych si ukrátil tyto hodiny. Jenom abych si ukrátil tyto hodiny.

17. listopadu. 24:00. Květiny.

Alenčino poslední dobrodružství

„Prestone, přestaň se smát. Spořádaly celý dvorek. Spořádaly nejoblíbenější květiny tvojí matky! To není k smíchu, Prestone!“

„Jáááá cha-cha-cha-cha-cha. Jáááá cha-cha-cha-cha-cha.“

– PRESTON A HLADOVÉ STÍNY

Před dávnými časy si Preston Penn usmyslel, že nebude věnovat pozornost plynoucím rokům a přidá se k těm, kdo jednou provždy setrvávají v jakémsi polosvětě mezi dětstvím a dospíváním. Nechtěl se vzdát nestoudného uspokojení z pojídání hmyzu (v největší oblibě má křupavé mouchy) ani oné jedinečné opilosti dětského mozku, která se nemůže žádným způsobem obnovit po nástupu dospělé střízlivosti. To vše mělo za následek, že Preston s úspěchem prožil několik dekád, aniž se přiblížil na dohled pubertě. V tomto stavu ustrnulého vývoje vzdorovitě prožil mnoho zvrácených dobrodružství. A stále žije na stránkách knih, které jsem o něm napsala, ačkoliv s jejich psaním jsem přestala už před několika lety.

Měl nějaký předobraz? Řekla bych, že ano. Postavu jako Preston člověk nevymyslí pouze uplatněním své ubohé síly představivosti. Byl do značné míry směsicí podkladů z reality, kterou jsem pro svou populární sérii dětských knih později jen upravila. Prestonův status jak v realitě, tak v představách mě vždycky silně fascinoval. Posledních dvanáct měsíců se však tato záležitost obzvlášť intenzivně dožaduje mé pozornosti, a to až tak, že ve mně vyvolává jistou mrzutost, ba dokonce úzkost. Ale také je docela dobře možné, že senilním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Písně mrtvého snivce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.