Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Krista & Becca Ritchie: Políbit nebe

Vydání první

Copyright © 2014 by Krista & Becca Ritchie

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2438. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Kiss the Sky vydaného v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover image © iStock

Cover Design by Twin Cove Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1602-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1603-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Krista & Becca

Ritchie

Políbit nebe

Calloway Sisters (1)

[ Prolog ]

Connor Cobalt

„Chceš poznat, o čem je skutečný život, kluku?“ zeptal se mě kdysi jeden muž. „Nejdřív musíš poznat sám sebe.“ Potom se na zadním schodišti pětihvězdičkového hotelu napil alkoholu z láhve schované v papírovém pytlíku. Zrovna jsem vyšel ven. Potřeboval jsem na vzduch, protože uvnitř v kongresovém sálu se sice konala oslava mých desátých narozenin, všem hostům však bylo od pětatřiceti výš. Nepřišlo ani jedno dítě mého věku.

Měl jsem na sobě oblek, který byl na mou předpubertální postavu příliš těsný, a snažil jsem se nemyslet na to, že uvnitř moje máma s vypouklým břichem debatuje s obchodními partnery. I těhotná dokázala ovládat všechny přítomné pomocí jen několika mála slov a se stoicismem, který jsem si taktéž osvojil.

„Vím, kdo jsem,“ odpověděl jsem mu. Jsem Connor Cobalt, kluk, který dělá vždycky všechno správně. Kluk, který moc dobře ví, kdy mlčet a kdy mluvit. Kousal jsem se do jazyka, až mi krvácel.

Sjel pohledem můj oblek a odfrkl si. „Nejseš nic. Jenom cvičenej opičák, kluku. Chceš být jako ti chlapi tam uvnitř.“ Kývl ke dveřím za sebou. Pak se ke mně naklonil, jako by mi chtěl pošeptat tajemství, a pach vodky mě málem srazil k zemi. Přesto jsem věděl, co mi odpoví. „Tak musíš být lepší než oni.“

Tu radu starého opilce jsem si zapamatoval lépe než cokoli, co mi kdy pověděl můj otec. O dva roky později si mě matka posadila v salonu v rodinném domě, aby mi oznámila novinu, kterou jsem si s touto vzpomínkou navždycky spojil. Která mě osudově ovlivnila.

Víte, život se dá rozdělit na roky a měsíce, vzpomínky a přelétavé okamžiky. V mém životě nastaly tři okamžiky, které mě formovaly.

První, když mi bylo dvanáct let. Prázdniny jsem trávil ve Faustově internátní škole pro mladé chlapce, avšak o jednom víkendu jsem vyrazil navštívit matku v jejím domě na předměstí Filadelfie.

Tehdy se rozhodla, že mi to oznámí. Datum předem nevybírala, vůbec to neplánovala, nechtěla z toho dělat něco důležitého, když tomu sama význam nepřikládala. Oznámila mi tu novinu, jako by dala svému zaměstnanci výpověď. Krátce a konstruktivně.

„Tvůj otec a já jsme se rozvedli.“

Rozvedli. Minulý čas. Vůbec jsem si nevšiml, že někdy v průběhu doby nastala v mém životě dramatická změna. Naprosto mě to minulo, protože moje matka byla přesvědčená, že to není vůbec nic důležitého. Přesvědčila o tom i mě.

Jejich odloučení proběhlo v přátelském duchu. Odcizili se. Katarina Cobaltová mě do svého života nikdy nevpustila na sto procent. Nikomu nikdy neukázala víc, než sama chtěla. Tehdy jsem se to také naučil. Naučil jsem se, jak být silný a nelidský zároveň.

S otcem Jimem Elsonem jsem přerušil kontakt. Nijak jsem s ním netoužil v našem vztahu pokračovat. Věřil jsem, že pravda bolí, jen pokud jí to dovolím, a přesvědčil jsem sám sebe, že to nejsou nic víc než pouhá fakta. A tak jsem šel v životě dál.

Druhý okamžik nastal, když mi bylo šestnáct. V potemnělé studovně Faustovy školy naplněné kouřem si dva studenti vyššího ročníku prohlédli řadu deseti kluků a před každým zájemcem se na chvíli zastavili.

Připojit se k tajné společnosti bylo v podstatě totéž jako nastoupit do lakrosového družstva. My, mladíci v elegantních kalhotách, blejzrech a kravatách, jsme měli jednoho dne procházet chodbami Harvardu a Yaleu a pořád dokola opakovat tytéž chyby.

Každému klukovi položili stejnou otázku, na kterou všichni tázaní odpověděli podřízeným ano, a nato dostali rozkázáno, aby padli na kolena. Poté se oba starší kluci přesunuli k dalšímu zájemci.

Když se zastavili přede mnou, docela se mi podařilo nedat nic najevo. Především jsem se snažil potlačit neodbytný arogantní úsměv. Působili na mě jak dvě opice, které se buší do hrudi a žádají banán. U mě ale narazili – svůj banán jsem nehodlal dát jen tak někomu. Každý výnos musí převyšovat náklady.

„Connore Cobalte,“ oslovil mě blonďák s úlisným pohledem. „Vykouříš mi ptáka?“

Tou otázkou zkoušeli, jak jsme ochotní poslouchat rozkazy. A po pravdě jsem vůbec netušil, jak daleko jsou ochotní zajít, jenom aby se o tom přesvědčili.

Co tím získám?

Odměnou bude členství v uzavřené společnosti. Byl jsem přesvědčený, že toho dosáhnu i jiným způsobem. Vždycky vidím cestu tam, kde ji jiní nejsou schopní spatřit.

„Podle mě to máš obráceně,“ odpověděl jsem a tentokrát se už pousmál. „To ty bys měl vykouřit mně. Určitě by sis to užil víc.“

Zájemci se rozesmáli. Blonďák ke mně přistoupil, až se nosem skoro dotkl mého. „Co jsi to řekl?“

„Mám za to, že jsem se vyjádřil naprosto jasně.“ Dával mi druhou možnost se mu poklonit. Kdybych se ale chtěl nechat řídit bandou testosteronem ovládaných opic, přihlásil bych se k fotbalistům.

„Nevyjádřil.“

„Tak to podám jinak.“ Naklonil jsem se k němu. Ze všech pórů mého těla sálalo sebevědomí. Otřel jsem se mu rty o ucho. Líbilo se mu to víc, než sám čekal. „Vykuř. Mi. Ptáka.“

Celý rudý mě od sebe odstrčil a já povytáhl obočí.

„Nějaký problém?“ zeptal jsem se ho.

„Seš gay, Cobalte?“

„Miluju jenom sám sebe. Takže v tomhle smyslu asi ano. A přesto ti nic kouřit nebudu.“ S těmi slovy jsem se k tajné společnosti otočil zády.

Připojilo se ke mně osm z deseti zájemců o členství.

Třetí okamžik nastal, když mi bylo devatenáct. Studoval jsem na prestižní Pensylvánské univerzitě.

Proběhl jsem studentské centrum a před dívčími toaletami zpomalil do rychlého kroku. Otevřel jsem dveře. Uvnitř si mokrými papírovými utěrkami snažila smýt skvrnu hnědovláska v konzervativních modrých šatech a lodičkách na deseticentimetrových podpatcích s očima zarudlýma vztekem a úzkostí.

Když mě spatřila vcházet, veškerý nashromážděný vztek si vybila přímo na mně. „Tohle jsou dámské toalety, Richarde.“ Oslovila mě mým skutečným křestním jménem a pokusila se po mně mrštit papírovou utěrku. Ta se však ochable snesla k zemi.

Já jí na šaty plechovku třešňového fizzu nevylil. V očích Rose Callowayové jsem však tím útočníkem klidně být mohl. Potkávali jsme se každý rok, kdy moje internátní škola soutěžila s její přípravnou akademií na Modelu Organizace spojených národů a ve společnostech pro nadané studenty.

Dnes jsem měl být jejím studentským vyslancem – měl jsem jí ukázat kampus a poté ji zavést na pohovor s proděkanem, který měl rozhodnout, zda ji přijme do programu pro nadané.

„To vím,“ prohodil jsem. Největší starosti mi dělal stav jejích šatů. Dokonce se pevně chytila okraje umyvadla, jako by se jí chtělo řvát.

„Já tu Caroline zabiju. Vytrhám jí vlasy jeden po druhém a pak jí ukradnu všechno oblečení.“

To její přemrštěné zveličování mi pokaždé připomnělo jeden drb, který koloval po Faustově škole. Prý během zdravovědy na Daltonově akademii, kde studovala, jednou vzala svoji panenku a probodla ji nůžkami. Někdo další zmínil, že na čelo panenky napsala vzkaz a podala ji své profesorce. Vzkaz zněl: Nebudu pečovat o neživý předmět, pokud to nebudou dělat i kluci.

Lidé měli za to, že je šílená – ve stylu „uchvátím tvoji duši“, jak to u geniálních lidí občas bývá.

Naprosto mě fascinovala.

„Rose –“

Třískla dlaněmi o desku. „Vylila na mě limonádu. Byla bych radši, kdyby mi jednu vrazila. Na to mám aspoň make-up.“

„Napadá mě řešení.“

Zvedla ruku. „V téhle umývárně nemá ego co dělat.“

„Tak co tu sakra pohledáváš ty?“ opáčil jsem a naklonil hlavu.

Zpražila mě pohledem a já k ní přistoupil, abych jí pomohl. Vztekle mě strčila do hrudi.

Ani jsem se nehnul. „To bylo trochu dětinské i na tebe.“

„Tohle je sabotáž,“ prohlásila s planoucíma očima a ukázala na mě prstem. „Akademické obžerství. Nesnáším podvodníky a ona mě podvodem vyšachovala z Pennu.“

„Už tě přijali,“ připomněl jsem jí.

„Ty bys snad nastoupil na univerzitu, která by tě nepřijala do programu pro nadané?“

Mlčel jsem. Odpověď znala.

„Přesně tak.“

Vyhodil jsem mokré utěrky do odpadkového koše. Obezřetně mě sledovala, a když pochopila, co dělám, začala se uvolňovat. Pak jsem si svlékl červený blejzr.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Pomáhám ti.“

Zavrtěla hlavou. „Nechci ti být nic dlužná.“ Znovu na mě ukázala prstem a ucouvla. „Vím, jak to u tebe chodí. Chápu to. Něco pro studenty uděláš a oni ti to musí nějakým zvráceným způsobem oplatit.“ Náklady. Výnosy. Dohody. Základy, na kterých jsem si vybudoval život.

„Lidi nepasu.“ Podal jsem jí svůj blejzr. „Nebudeš mi kvůli tomu zavázaná. Nečekám nic na oplátku. Vezmi si to.“

Jenom dál vrtěla hlavou.

Nechal jsem ruku klesnout. „Co je?“

„Proč se ke Caroline chováš takhle?“ vyhrkla.

Věděl jsem, co tou otázkou myslí. Slyšel jsem v ní, na co se skutečně ptá: Proč se ti líbí? Caroline je typická dívka z bohaté rodiny patřící ke společenské smetánce. Pokaždé na mě upírala ten svůj dravčí pohled a mlčky se ptala: K čemu mi budeš? Provdám se za tebe a seberu ti všechny peníze?

Rose Callowayová je však jiná. Na úrovni, ale ne holka ze sesterstva. Oficiálně geniální. Ne však týmová hráčka. Bez problémů vás začne nenávidět. Proti lásce však není.

Představovala složitou rovnici, která nepotřebovala vyřešit.

Na odpověď jsem ani neměl čas. Tak rychle se do mě podrážděná Rose pustila. Dala si ruce v bok a napodobila moje dnešní slova. „Umíš slušně rajtovat, Caroline. Viděl jsem tě minulý týden na jezdecké soutěži. Jak se má tvoje matka?“

„Byl jsem jen zdvořilý.“

„K jistým lidem se chováš jinak,“ pověděla mi. „Znám tě z akademických konferencí už dost dlouho a poznám to. Přistupuješ k ostatním jinak než ke mně. Jak můžu vědět, jaký je Connor Cobalt doopravdy?“

To se nikdy nedozvíš. „S tebou jsem tak opravdový, jak to jenom jde.“

„To je kec,“ odsekla.

„Nemůžu být jako ty,“ pověděl jsem jí. „Ty dokážeš lidi vraždit pohledem. Bojí se k tobě přiblížit, Rose. A to je problém.“

„Aspoň vím, kdo jsem.“

Nějak nás to k sobě vždycky táhlo. Tyčím se nad ní. Jsem vyšší než většina mužů a stavěný jako sportovec. Nikdy se nehrbím. Nikdy neustupuju. Svoji výšku nosím s hrdostí.

Zvedla bradu, aby se mi postavila. Vždycky jsem ji přiměl k tomu, aby byla co nejlepší.

„Moc dobře vím, kdo jsem,“ odpověděl jsem naprosto sebejistě. „Tebe, Rose, ovšem znervózňuje, že netušíš, co to znamená. Jaký muž jsem.“ Přistoupil jsem až k ní a Rose ztuhla. „Jestli lidi při pohledu na mě vidí jenom moje problémy, jsem jim k ničemu. A tak jim ukazuju jenom to, co chtějí vidět. Dokážu být tím, koho potřebují.“ Znovu jsem zvedl svůj blejzr. „A ty teď sakra potřebuješ moje sako.“

Zdráhavě si blejzr vzala, avšak zaváhala.

„Nedokážu být jako ty,“ pověděla mi. „Neumím svoje city potlačit. Nechápu, jak to dokážeš.“

„Praxe.“

Na jeden dlouhý okamžik jsme se na sebe podívali. Pojilo nás toho tolik, že jsem nebyl připravený to všechno v tu chvíli odkrýt. Nebyl jsem připravený na vážný rozhovor, k němuž by mě přiměla.

Rose Callowayová mě nesnášela kvůli tomu, kým jsem byl – klukem, který chce dosáhnout na vrchol. Ironií je, že ona chtěla totéž. Jen pro to nebyla ochotná udělat tolik, co já.

Oblékla si můj blejzr, který na ní zůstal viset.

„Jakou svoji stránku mi ukážeš?“ zeptala se.

„Tu nejlepší.“

Obrátila oči v sloup. „Jestli nemáš nic pořádného, co bys mi řekl, Richarde, proč bychom spolu vůbec měli mluvit?“

Nedokázal jsem ze sebe dostat odpověď, kterou chtěla slyšet. Celé roky jsem kolem sebe budoval bariéry a obranné zdi. Dokázal bych se o ženu postarat lépe než kterýkoli jiný muž. Moje matka mě však nikdy nenaučila milovat. Naučila mě cizí jazyky, historii a vše o akciích. Udělala ze mě inteligentního člověka.

Člověka zaměřeného na logiku a fakta.

Věděl jsem, co je sex. Co je náklonnost. Ale láska? Láska pro mě byla vždy jen koncept postrádající logiku, něco stejně fiktivního jako bible, jak by řekla Katarina Cobaltová. Jako malý jsem si myslel, že láska je věc z pohádek, stejně jako čarodějnice a netvoři. Ve skutečném životě neexistuje, a pokud ano, je stejná jako náboženství – existuje jen proto, aby se lidi cítili dobře.

Láska.

Pro mě to vždy bylo něco falešného.

Málem jsem protočil panenky. Tady to máš, Connore. Tady máš něco zatraceně skutečného. Něco, co jde přímo od srdce.

„Rose,“ oslovil jsem ji. Zadívala se na mě. Její oči byly jako jámy pekelné. Mrazivé. Hořké. Bouřlivé a zmučené. Chtěl jsem to všechno přetrpět, nemohl jsem jí však ukázat karty, které by mi s tím pomohly. Nemohl jsem ji k sobě pustit. To už bych raději tu hru prohrál. A ta hra teprve začala. „Povedeš si skvěle.“

A tím to skončilo.

Odešla.

Přes kamaráda svého kamaráda jsem se dozvěděl, že Rose Callowayovou přijali do programu pro nadané. Přijetí na Pensylvánskou univerzitu odmítla. Kdovíproč se rozhodla pro Princeton, našeho rivala.

O šest měsíců později jsem pozval na schůzku Caroline Haverfordovou. Nedlouho poté se stala mojí přítelkyní.

Vždy jsem čekal, že přesně takový život povedu.

Na takový život jsem se připravoval.

Nebylo na něm nic spontánního ani mě nijak nelákal.

V devatenácti letech jsem se na všechno díval z čistě praktického hlediska.

O PĚT LET POZDĚJI

[ 1 ]

Rose Callowayová

Znáte ty příběhy o tom, jak silný a svalnatý muž vpadne do místnosti s hlavou vztyčenou, hrudí nadmutou a zataženými mohutnými rameny – je to král džungle, nejoblíbenější kluk v kampusu, ten, před nímž se podlomí kolena všem dívkám. Obklopuje ho aura nadřazenosti už jenom z toho čirého faktu, že má penis a velmi dobře si to uvědomuje. Očekává, že holka bude držet jazyk za zuby a poslechne každý jeho rozkaz.

Tak přesně v tomhle příběhu teď žiju.

Muž se posadí na kancelářskou židli v čele konferenčního stolu (místo na židli nejblíž ke mně) a jenom na mě hledí.

Možná si myslí, že ze mě bude jedna z těch omráčených holek. Že se před jeho hlubokýma šedýma očima a učesanými blonďatými vlasy schoulím do klubíčka. Je mu dvacet osm a už teď ho poskvrnilo holywoodské elitářství a povýšenost. Když jsem s ním mluvila poprvé, házel do pléna jména herců, producentů a režisérů a čekal, že na něj budu zírat s pusou dokořán a obdivem v očích. „Znám se s tím a tím. Pracoval jsem na projektu s tamtím a oním.“

Můj přítel mi raději vytrhl mobil z ruky dřív, než jsem seřvala hollywoodského producenta, protože mě šíleně štval.

Konečně promluví. „Máš ty smlouvy?“ Židle pod ním zaskřípe, když se opře.

Vytáhnu z kabelky štos papírů.

„Přines mi je.“ Zakmitá na mě dvěma prsty.

„Taky ses mohl posadit ke mně,“ odseknu a vstanu, na nohou kozačky v armádním stylu na vysokých podpatcích a s měděnými knoflíky. Pocházejí z nové kolekce Calloway Couture.

„Jenže jsem se k tobě neposadil,“ prohodí. „Pojď sem.“

Moje podpatky klapou o dřevěnou podlahu, zatímco mířím ke Scottu Van Wrightovi.

Položí si kotník na koleno a s prstem na tváři si mě nepokrytě prohlíží. Vyjede pohledem od mých štíhlých nohou přes lem černých plisovaných šatů s průsvitnými tříčtvrtečními rukávy až k vysokému límečku, který mi obepíná ztuhlý krk. Zadívá se na mé tmavě nalíčené rty a tváře zdůrazněné růží. Do naštvaných očí mi však nepohlédne, místo toho na dlouhou chvíli upře zrak na moji hruď.

Zastavím se až u něj a mrštím smlouvami před něj na stůl. Papíry sjedou po naleštěné desce a přistanou mu v klíně. Několik sešívačkou spojených listů dokonce spadne na zem. Zeširoka se usměju, když se po nich musí neohrabaně natáhnout.

„Zvedni to,“ přikáže mi.

Úsměv mi opadne. „Spadly pod stůl.“

Nakloní hlavu a znovu si mě celou dlouze prohlédne. „Kam jsi je shodila ty.“

To snad nemyslí vážně. Založím si paže a na jeho příkaz nereaguju. Jenom tu sedí a čeká, až poslechnu.

Je to test.

Jsem na ně zvyklá. Občas je připravuju na ostatní i já sama, tenhle mi ale nic dobrého nepřinese.

Pokud se skloním, bude mít nade mnou moc. Bude mi přikazovat, stejně jako dokáže Connor Cobalt pouhými několika málo slovy přimět lidi udělat, co po nich chce.

Manipulátoři mají takový dar.

Já jím ani zdaleka neoplývám. Možná se nechávám ovládat svými emocemi až příliš na to, abych nad lidmi měla takovou moc.

„Seber to,“ vyštěkne a pohled mu znovu sklouzne na moje prsa.

Připomenu si, proč Scotta potřebuju a proč chci, aby každý můj krok zaznamenaly kamery. Nadechnu se. Dobře. Musíš to dokázat, Rose. Ať to stojí, co to stojí. Ošiju se a kleknu si. V šatech. Tohle je práce pro osobní asistentku, ne pro klientku.

Zatímco sbírám papíry, slyším, jak cvaká perem. Nemám hluboký výstřih, v němž bych ukazovala víc, než sama chci. Nemám ani nijak velká ňadra, na která by mohl zírat. Přinejhorším mě může leda tak plácnout po zadku a zkusit mi nakouknout pod šaty, protože se mi jejich lem vysunul po stehnech o něco výš.

Když vstanu a mrštím papíry na stůl, povytáhne rty.

Scott Van Wright (debil) 1 : Rose Callowayová (ubožačka) 0.

Posadím se na nejbližší židli a Scott si mezitím uloží smlouvy do kufříku.

Můj přítel mě přemlouval, abych si na tuhle schůzku vzala s sebou jeho právníka, nechtěla jsem však, aby si Scott myslel, že tu situaci sama nezvládnu. Až mě budou všude sledovat kamery, taky s sebou právníka mít nebudu a ráda bych to měla všechno pod palcem už teď.

Ne že bych v tomhle směru odváděla kdovíjak skvělou práci.

Kdybych Scottovi cokoli přikázala, akorát by se mi vysmál. Na Princetonu jsem však navštěvovala několik právnických přednášek. Svoje práva znám.

„Aby bylo jasno, ty pracuješ pro mě,“ připomenu mu. „Najala jsem si tě jako producenta té show.“

„To je opravdu roztomilé. Ale podpisem smlouvy ses oficiálně stala ty mojí zaměstnankyní. Teď jsi v podstatě pouhá herečka, Rose.“

Ne. „Můžu tě vyrazit. Ty mě vyrazit nemůžeš. Neznamená to, že jsi můj zaměstnavatel, Scotte. Znamená to, že já jsem tvůj šéf.“

Čekala bych, že raději ustoupí, protože by tuhle bitvu prohrál, on však jen zavrtí hlavou, jako bych se mýlila. Jenže mám pravdu… Nebo ne?

„Moje produkční společnost je výhradním vlastníkem čehokoli, co sestry Callowayovy pro televizi natočí. Pokud mě vyrazíš, potřebuješ k tomu oprávněný důvod a producenta jen tak neseženeš. Jestli chceš tu svoji reality show, jsem tvoje jediná šance, Rose.“

Tu klauzuli si pamatuju, nikdy by mě ale nenapadlo, že by s ní měl být problém. Myslela jsem, že během celého natáčení budu se Scottem jednat tak jednou dvakrát. Když však vešel do zasedací místnosti, jeho první slova zněla: „Odteď se uvidíme hodně často.“ Prostě báječné.

Začnou mě pálit oči. Musím mu ustoupit. Vyhrál. Nějak. Štve mě to.

„Tak když jsme si to už vyjasnili,“ prohlásí, narovná se a popojede ke mně. Koleny málem narazí do mých. Ztuhnu. „Měli bychom spolu probrat několik detailů smlouvy pro případ, že by sis je špatně vyložila.“

„Nic jsem si špatně nevyložila.“

„No, očividně ti asi zamrzl kus mozku, jinak by sis uvědomila, že teď pracuješ ty pro mě. A nemarnili bychom…“ Mrkne se na hodinky. „… pět minut mého času.“ Věnuje mi shovívavý úsměv, jako bych byla malá holka.

„Nejsem blbá,“ odseknu. „Získala jsem červený diplom jako nejlepší z ročníku –“

„Ten tvůj zasranej titul je mi u prdele,“ odsekne. „Tohle je skutečnej svět, Rose Callowayová. Žádná univerzita tě nenaučí, jak se v tomhle průmyslu pohybovat.“

Začnu o sobě pochybovat. O produkci reality show toho moc nevím, o mediální tvorbu se však zajímám už docela dlouho a vím, že ten žánr může člověku pomoct stejně, jako ho dokáže zničit.

A já potřebuju pomoct.

Moc dobře si uvědomuju, proč se televize zajímá o dědičky Fizzlu. Značka mého otce už dva roky překonává Pepsi v prodejích a otec právě teď pracuje na tom, aby po limonádách od Fizzlu lidé sahali i v jižních státech. Naše rodina by měla být stejně anonymní jako lidé stojící za Coca-Colou, od chvíle, kdy se na nás však upřela pozornost veřejnosti, nespouštějí z nás oči, a to všechno jenom kvůli skandálu, který se točí kolem mojí mladší sestry.

O mé vlastní značce by měla psát všechna média a tisk, název Calloway Couture je však těsně spjatý s Lilyiným ošklivým tajemstvím. A tak se mi oděvy z ještě nedávno vzkvétající módní linie prodávané v obchodech H&M hromadí v krabicích v newyorské kanceláři mojí společnosti.

Potřebuju se ukázat v dobrém světle, aby pak ženy zatoužily po jedinečném kabátu, unikátních kozačkách a cenově dostupné, ale šik kabelce. A Scott Van Wright mi nabízí reality show v hlavním vysílacím čase, díky které diváci budou chtít kupovat mé zboží.

Právě proto jsem na jeho nabídku kývla.

Chci zachránit svůj sen.

Scott mi oznámí: „Ve vašem obývacím pokoji a kuchyni budou neustále kamery, a to i po odchodu mého tříčlenného týmu. Soukromí budete mít jenom v ložnicích a koupelnách.“

„To si pamatuju.“

„Dobře.“ Scott cvakne perem. „Tak si možná i pamatuješ, že každý týden očekávám rozhovory s osazenstvem, tedy s tebou, tvými třemi sestrami –“

„Třemi ne,“ zarazím ho. „S účinkováním souhlasily jen Lily a Daisy.“ Moje nejstarší sestra Poppy odmítla smlouvu podepsat, aby ochránila soukromí své dcery. Od doby, co vypukl skandál kolem Lily, moji malou neteřinku neustále pronásledují paparazziové.

„Dobře, stejně by diváky akorát nudila.“

Zpražím ho pohledem.

„Jsem jenom upřímný.“

„Na upřímnost jsem zvyklá,“ povím mu. „Ty jsi ale neurvalý.“

Zadívá se na mě úplně jinak, jako by moje slova v sobě nesla oblak omamných feromonů. Nechápu to. Jsem zlá. Mračím se na něj, jako bych mu chtěla urvat penis, a přesto ho přitahuju. Na tom člověku je něco špatně.

A možná i na mém příteli.

A v podstatě na všech mužích, kteří se mnou chtějí být. Po pravdě netuším, jestli chci být já sama se sebou.

„Jak jsem řekl…“ Otře se kolenem o moje.

Odtáhnu se a on se jen zazubí ještě víc. Tohle ale není žádná hra na kočku a myš, jak se nejspíš domnívá. Nejsem myš. A on není kočka. Nebo naopak. Jsem zatracený žralok a on ubohý člověk plácající se v mém oceánu.

A můj přítel je stejný živočišný druh jako já.

„Pokračuj,“ vyštěknu.

„Povedu rozhovory s tebou, tvými dvěma sestrami, Lilyiným přítelem a jeho bratrem.“ 6 lidí + 6 měsíců + 3 kameramani + 1 reality show = nikdy nekončící drama. Už jsem si to spočítala.

Rozhovory povede Scott… V duchu zvracím.

„Zapomněl jsi na mého přítele,“ připomenu mu. „I on bude součástí pořadu.“

„Ano, jistě.“

„Nehraj to na mě, jako že jsi zapomněl, Scotte. Právě jsi řekl, že chceš být upřímný, a teď tak trochu lžeš.“

Můj rýpanec přejde. „Všechny díly půjdou do éteru jeden týden po natočení. Premiéra bude v únoru, začneme ale točit hned. Jak jsem řekl po telefonu, chceme, aby měli diváci pocit, že to, co vidí, se děje právě teď. O tom, že je tvoje sestra závislá na sexu, se veřejnost dozvěděla před půl rokem. Potřebujeme z toho zájmu o vaši rodinu vytěžit co nejvíc a co nejrychleji.“

„Ty a v podstatě všichni, kdo mají foťák,“ zavrčím. Neustále před bránou mého domu postávají přinejmenším dva podsadití muži a míří na nás čočky svých fotoaparátů. Lily vtipkuje, že nikam nejdou nejspíš proto, že doufají, že jim vykouří. Asi by mě ta její poznámka pobavila víc, kdybych neviděla e-maily, které jí posílají všemožní úchylové a k nimž nezapomínají připojovat i fotky svých zarostlých genitálií. Moje sestra má hodně zvrácený fanklub. Teď všechny její dopisy čtu, než jí je předávám.

„A v neposlední řadě,“ dodá Scott, „nemáš žádné slovo v tom, jak bude pořad sestříhán. To je na mně.“

Mám nad touhle reality show stejnou moc asi jako nad těmi rychle pořízenými fotkami paparazziů.

Klidně se můžu před kamerami tvářit jako klidný nekonfliktní andílek a Lily se může snažit působit jako panenská světice, stejně nás ale dřív nebo později kamery zachytí takové, jaké jsme. Se všemi našimi chybami. Nemá cenu snažit se o cokoli jiného. Proto jsme se taky na tomhle s mými sestrami a přáteli domluvili.

Nebudeme během natáčení předstírat, že jsme někým jiným.

Ani bych to po nich nežádala.

Hodně tímhle krokem riskujeme. Lidé nás možná začnou nenávidět. Už teď se na bulvárních blozích vyjadřují o Lily jako o děvce. Existuje však drobná šance, že si nás lidé zamilují – a tím zachráníme moji společnost. Potřebuju jen pozitivní publicitu, aby obchodní řetězec vrátil moji módní řadu do prodeje.

A možná že ani Fizzle Lilyino nevhodné chování nepoškodí. Možná že akcie limonádové společnosti mého otce přece jenom stoupnou, místo aby klesly na dno.

Musíme doufat.

„Souhlasíš s tím?“ zeptá se Scott.

„Nevím, proč se vůbec ptáš. Podepsala jsem smlouvu. Musím s tím souhlasit, jinak mě vezmeš k soudu.“

Krátce se zasměje a potřetí si prohlédne moje tělo. „Nedovedu si představit, že by tvůj přítel věděl, co má s tebou dělat.“

„To proto, že ses s ním nikdy nepotkal.“

„Mluvil jsem s ním. Působil na mě docela poddajně.“ Znovu cvakne perem. „Kdybych mu přikázal, ať přede mnou kouká kleknout a vyhulí mi péro, asi by to udělal.“

Ostře se nadechnu. Zuřím.

„To si jenom myslíš.“ Vstanu. „A až tě bodne do hrudi, budu se po jeho boku jenom usmívat.“

Scott se zakření. „Výzva přijata.“

Pitomí intelektuální blbové.

Vtipné na tom je, že s jedním takovým chodím.

Takže i když teď trčím uprostřed tohohle přihlouplého zápasu o to, kdo dál dočurá, je to částečně i moje vina.

Věděla jsem, že bych měla snížit svoje požadavky – chodit s klukem, který v košili naruby jezdí na skejtu. Škubnu sebou. Ne, dělám si legraci. Všemi deseti beru svého přítele v obleku a kravatě. Beru jeho vysoké IQ a popichující poznámky, které ze sebe chrlí rychlostí kulometu. Jenom doufám, že Scott tou svojí snahou mého přítele rozhodit nezničí celou reality show.

V jedné věci jsem si však naprosto jistá:

Můj přítel miluje vyhrávat.

A ještě víc nenávidí prohry.

[ 2 ]

Rose Callowayová

Snažím se vybalancovat krabici starých faktur a tašku se saláty a kuřecím s jarní zeleninou, která mi visí na paži, a v psaníčku hledám klíče. V ruce svírám mobil a mám co dělat, abych v kozačkách na deseticentimetrových podpatcích udržela na zápraží svého domu rovnováhu.

Bydlím v Princetonu v New Jersey, což je univerzitní město. Za bránou pozemku stojí můj koloniální dům s černými okenicemi obklopený lány zeleného trávníku a zimních květin. Právě teď si však jeho poklidnou atmosféru vychutnat nedokážu.

Nalevo ode mě se zaleskne čočka kamery. Kameraman je asi mého věku, vytáhlý a hubený. Během posledních dvou dnů toho Ben namluvil stejně jako jeho dva kolegové, což znamená nic moc. Jenom natáčí.

Už pouhá jeho přítomnost mě vyvede z rovnováhy.

Z bílé igelitové tašky vykápne červená omáčka. Mému krátkému kabátku se vyhne a místo toho mi ušpiní krátký overal. Rozčíleně se ji pokusím setřít a snažím se zachovat si aspoň špetku elegance, začne mi však padat krabice s fakturami.

A pak mi zničehonic někdo vytrhne krabici z ruky. Teď už se jenom v neohrabaném předklonu snažím vyhýbat rozkývané igelitce, jako by přenášela dýmějový mor.

Ohlédnu se přes rameno a spatřím Connora. Rychle si ho prohlédnu – jeho husté vlnité hnědé vlasy, jemnou pleť, růžové rty, uhrančivé modré oči i ješitný úsměv, který ho nějakým zázrakem doteď nepřivedl do problémů. Je ve svém sebevědomí oděný stejně jako v nejdražším obleku, nosí ho se stylem, důstojností a obrovským osobním šarmem. Nejradši bych se mu postavila, vyrovnala se úsměvem jeho úsměvu, úšklebkem jeho úšklebku, slovem jeho slovu. Právě teď mi ale ten domýšlivý úsměv s mým trápením nijak nepomáhá.

Jsem však vděčná, že se všechny ty faktury nerozsypaly po celé verandě. Můj zisk je spíš k smíchu a byla bych vážně nerada, kdyby Connor ta čísla byť jen zahlédl.

„Chystáš se na konkurz na Quasimoda?“ prohodí.

Suše se na něj usměju. „Opravdu vtipné.“

„Dej mi to.“ Prsty naznačí, abych mu předala tašku s jídlem.

„To už zvládnu,“ ujistím ho. „Škoda už byla napáchána.“ Budu muset ten overal aspoň na hodinu namočit do odstraňovače skvrn.

Přesto se přese mě natáhne a svým klíčem odemkne dveře. Netuším, proč mě to tak vzrušuje. Možná to bude tím, že klíč vůbec má. Že se mnou bydlí. Pořád se mi nechce věřit, že se náš vztah posunul na takovou úroveň. Zvlášť když Connoru Cobaltovi tak docela nerozumím, a to spolu chodíme už víc než rok.

Je to člověk, v kterém se nikdo nevyzná, o což vědomě usiluje.

Scottu Van Wrightovi bych to však nikdy nepřiznala.

Měla bych být ráda, že mě můj přítel zachránil a vzal mi ty věci, faktem však zůstává, že se cítím mizerně, protože se mi nepovedlo to zvládnout sama, a ještě k tomu mám rozcuchané vlasy, rozmazanou rtěnku, pomačkané oblečení – a k tomu špinavé. A navíc otevřu pusu, než mě napadne ji zas zavřít. „Jde ti to.“

Povytáhne obočí, jako by přesně věděl, kam tím mířím. „Strkat klíč do zámku.“ Uchopí mě za bok.

„O zámku jsem nic neříkala,“ zabručím.

„Ne, podle mě jsi svojí poznámkou odkazovala na svůj zámek a můj klíč.“

„Jestli mě chceš omráčit sexuální hantýrkou, tak to na mě nezabere.“

„Ani by mě nenapadlo, že by to na tebe zabralo, vzhledem k tomu, že jsi z nás dvou chtěla klíče v zámku zmínit jako první.“ Jako by mi snad četl myšlenky. Uvažujeme příliš často hodně podobně. „Trávíš moc času se svojí sestrou,“ dodá s úsměvem.

Asi má pravdu. Lily by pro takové přirovnání nešla daleko. Klíče. Zámky. Sex. Takhle její mozek funguje. Ráda bych o sobě tvrdila, že mě takové věci nenapadají, jsem však jen člověk.

Zabloudím pohledem ke kameře, Ben na mě však zavrtí hlavou, jako by mi říkal: Do kamery se nemůžeš dívat. Za rozhovor se svým přítelem se nestydím. Jen se snažím zvyknout na přítomnost třetí osoby, která se za mnou všude táhne jako rozpačitá gardedáma na schůzce.

„Dveře jsou otevřené,“ oznámí mi Connor.

Má pravdu. Podám mu svoje psaníčko a mobil. Pak obětuju svoje ruce a ucpu díru v tašce. Na dně se hromadí červená omáčka, naštěstí však nekape na dřevěnou podlahu.

Zamířím do kuchyně, kde zahlédnu druhého kameramana – Bretta, což je malý, podsaditý a mírně obézní muž, pravý opak Bena. Během natáčení třeští oči. Stejně jako Ben má na trupu zavěšený steadicam.

Trvá mi asi dvě celé dvě desetiny sekundy, než zjistím důvod jeho vykuleného výrazu. Loren uvěznil moji sestru u kuchyňské linky a tiskne se k ní tak pevně, že mezi nimi neprojde ani molekula vzduchu. Hluboce, vášnivě se líbají, jako by pro ně v tu chvíli neexistoval ve vesmíru nikdo jiný.

Jeho ruce zmizí pod její halenkou, stejně je však zřejmé, že uchopil do dlaní její ňadra. A pak jednu ruku vytáhne. Díkybohu.

Zahákne si jednu její nohu kolem pasu. Nebo taky ne.

Lily ostře zalapá po dechu a zaboří mu prsty do hnědých vlasů, které má na temeni husté a po stranách sestříhané. Lily je drobnější než já a má také světlejší vlasy. Já mám zas větší zadek, větší prsa a plnější boky. Na rozdíl ode mě je hubená.

Connor si odkašle a Lily se odtrhne od Lorena (jinak známého také jako Lo, v závislosti na mojí náladě. Obvykle tyhle dvě verze jeho jména střídám. On sám dává přednost kratší verzi před plnou, ale mně je to fuk.)

Lily zrudne.

„Rušíme?“ zeptá se Connor nenuceně a odloží moje věci na bar.

Lo si otře ústa a povytáhne obočí. „Po pravdě ano.“

„Nebuď vulgární, Lorene,“ zavrčím a tašku položím do dřezu. Lily schová obličej do dlaní. Connor i já se v takových situacích cítíme stejně rozpačitě jako ona.

„Vulgární?“ ohradí se Loren se smíchem. „Minulý týden jsi mi řekla, že jestli mě někdy uvidíš s erekcí, přibouchneš mi péro mezi dveře.“

Connor kývne k Loovi. „Musím se postavit na Rosinu stranu. Lily je jediná, kdo je na tvoji erekci zvědavý.“

„V noci jsi říkal něco jiného,“ zavtipkuje.

Connor povytáhne rty. „Pšššt, to je jenom mezi námi, lásko.“

Střelím po něm pohledem. „Ty snad chceš dneska spát na podlaze.“ Jejich přátelství mi sice umí zlepšit náladu, na druhou stranu se ti dva baví na můj účet.

Connor ke mně přistoupí a skloní se, aby mi mohl zašeptat do ucha. Z očí mu sálá moc. „Jestli si myslíš, že je to tak nejlepší, později tě přesvědčím, abys mě pustila zpátky do postele.“

Hlas má hluboký a smyslný a mně se z něj na okamžik zadrhne dech. Už mu chci něco odpovědět, Lo však polechtá Lily na boku a ta vyjekne. Zaletím k nim pohledem a ten okamžik, který jsme s Connorem právě sdíleli, se přeruší.

Loren se léčí ze závislosti na alkoholu. Lily se snaží ovládnout závislost na sexu. Teď jsou na tom oba dobře, sami však bydlet nemůžou, protože právě když bydleli jen oni dva spolu, jejich závislosti nad nimi získaly moc. A tak jsou tady. S námi.

A občas nastanou přesně tak rozpačité situace, jak si asi dovedete představit.

Myslela jsem, že vzhledem k přítomnosti kamer budou diskrétnější, opak je však pravdou. Loren se rozhodl pozvednout veřejné projevy náklonnosti na úplně novou úroveň.

Některé bulvární plátky věří, že se Loren a Lily zasnoubili, jenom aby napravili poskvrněnou pověst mojí sestry coby ženy závislé na sexu. Proto jí Loren strká jazyk do krku (před kamerami), aby ukázal světu prostředník za to, že o jejich lásce pochybuje. Na názoru veřejnosti mu teď už nesejde.

Mně však ano.

Proto jsem si taky do domu pozvala kameramany.

Než stihne Lily Lorenovi utéct, přitáhne si ji k hrudi a laškovně ji kousne do ramene. Moje sestra se s přihlouplým úsměvem ošije a plácne ho do bicepsu. On ji přestane kousat a místo toho ji políbí.

Obě kamery se odvrátí ode mě a zaměří se na ně.

Nevadí mi to. Lily má na sobě typický kousek od Calloway Couture, který se může našim divákům líbit – švestkovou krajkovou sukni s blůzou v barvě šampaňského (nyní díky Loovým nenechavým rukám rozepnutou.). Lily obvykle nosí legíny a Lorenovy pytlovité košile bez podprsenky, takže v tomhle oblečení působí trochu nesvá, vím však, že se usilovně snaží všechno napravit.

Zápěstím povytáhnu madlo, abych pustila vodu. Loren odtrhne oči od Lily a všimne si, že si smývám z rukou červenou omáčku.

„Komu jsi srdce vyrvala tentokrát?“

Scottu Van Wrightovi. Kéž by.

„Chtěla jsem Connorovi,“ odpovím, „jenže než jsem se dostala tak daleko, zastavil mě.“

Connor se zazubí. „Je rychlá, ale já jsem rychlejší.“

Přimhouřím oči. Může si nechat jenom zdát.

„Kdy dorazí vědma?“ zeptá se Lily. Nervózně si prohrábne vlasy a ošije se, jako by si ve svém těle nepřipadala příjemně. Loren ji zezadu obejme kolem pasu a položí jí bradu na rameno. Moje sestra se k němu okamžitě přivine.

Už jenom jeho přítomnost ji dokáže uklidnit a zlepšit jí náladu. Nebýt Lorena, nejspíš by skončila na ulici a spala s cizími muži, jenom aby svoji závislost ukojila. Jsem vděčnější, že tu je a že jí pomáhá, víc než kdy dám najevo.

„Měla by tu být co nevidět.“ Extra štědrou dávkou mýdla a kartáčkem si vyčistím místa pod nehty.

Connor se vedle mě opře o linku.

„Vědma na večeři,“ prohodí. „Tímhle tempem budeme za chvíli sypat do rohů místnosti sůl a vyvolávat duchy.“

„Je to jenom na dvě hodiny,“ připomenu mu, „a nemusíš tomu věřit. Stačí, když si její čtení užiješ.“

Dívá se na mě tak upřeně, až se mi rozbuší srdce. Zadívám se mu na rty a pak znovu do jeho pronikavých očí.

„Ne,“ odpoví po dlouhém mlčení. „Akorát budu muset poslouchat, jak se nás nějaká stará šarlatánka snaží rozeštvat.“

Nanesu si do dlaně další dávku mýdla. „Tak to nebude.“

„Dokážu hádat budoucnost líp než kdokoli, kdo vejde do dveří – a vsadím se s tebou o tisíc dolarů, že ta žena dneska večer někoho rozbrečí.“

„Dobře,“ přistoupím na jeho návrh. „Jestli chceš přijít o tisíc dolarů, přijímám tvoji sázku.“ Koho by dokázala rozbrečet? Určitě ne nikoho z kluků. Ani mě. Takže buď Lily, nebo Daisy, a svoji nejmladší sestru jsem nikdy neviděla uronit slzu. A Lily – u ní si jistá nejsem, ale věřím, že je na to dost silná.

„Tak to ne,“ ozve se Loren. Pohupuje s Lily v náručí. „To není dost dobrá sázka. Když už se sázet, tak pořádně.“

„Tisíc dolarů je hodně peněz,“ poví mu Connor.

„Pro koho?“ opáčí Loren. „Jsi dědic multimiliardového podniku, stejně jako Rose. Rodiče nás všech serou zlato.“

„Jsi nechutný,“ prohlásím suše.

„Tanec na klíně,“ vyhrkne Loren. „Jestli Rose prohraje, měla by Connorovi pět minut tancovat na klíně.“

Sevře se mi hruď. Zpražím Lorena tak rozběsněným pohledem, až mě z toho rozbolí oči.

„Nemusíš to dělat,“ ujistí mě Connor. Pozoruje mě, jak mě to připravilo o dech.

Nejsem jako moje sestra.

Cokoli intimního mě děsí. Klidně to přiznám. Spíš svému příteli z náručí uteču, než abych se mu do něj vrhla.

Loren to o mně ví. Po pravdě přemýšlím, jestli kvůli mně Connora lituje, když ví, že ani po takové době, co jsem s Connorem, jsem mu toho moc nedovolila. Možná se mě ale jen Loren snaží vyprovokovat k nějaké reakci.

Kterou teď uvidí úplně všichni.

„Ty nevěříš, že bych to dokázala?“ zeptám se Connora. Nevím, jestli bych se dokázala o Connora otírat. Na veřejnosti. Aniž by to pro mě bylo ponižující. Jsem si jistá v kramflecích ve všech směrech kromě těchto: být sexy, být zkušená v posteli, být skvělá v sexu. Naprosto věřím, že sex není něco, co by si člověk mohl nastudovat, aby v tom zazářil. Ne, učíte se ho praxí.

A já nemám žádnou.

Proto mám možná pocit, že jakmile budu mít s Connorem sex, náš vztah se změní. Moje neohrabanost a neschopnost ho potěšit zadupou naši vzájemnou přitažlivost do země.

Doteď mě k sexu vůbec nenutil, každou chvíli však čekám, že z našeho vztahu vycouvá – až bude mít mojí energické povahy a obsesivně kompulzivního jednání plné zuby.

I já bych občas od sebe nejradši vycouvala. Moje terapeutka mě dokonce nenávidí. Předepsala mi alprazolam, paroxetin, fluvoxamin i klomipramin, léky, které jsem zkusila brát a zas je vysadila. S nimi jsem si připadala buď tak lehká, jako bych se vznášela, nebo mě všechno tížilo, jako bych se snad měla propadnout do jam pekelných.

Nejsem holka, s kterou chcete každý týden spát. Jsem žena, kterou lovíte. Žena, kterou chytíte a zas pustíte. A jakmile se mnou bude mít Connor sex, skoncuje se mnou. Překoná tu nejnáročnější výzvu svého života – zbaví tu největší pannu jejího panenství.

Vím to. Tak se ke mně stavěli všichni muži.

Nikdy a nikoho z nich jsem nenechala vyhrát.

Connor ale pomalu moje hradby překonává.

Dívá se, jak si dřu kůži ještě silněji. Jsem celá napjatá a kromě drhnutí rukou se ani nehnu.

„Neodpovídej jí,“ varuje ho Loren. „Je to past.“

Connor ode mě neodtrhne oči. „Vím, jak na ni, Lo.“ Ano, a je nejspíš jediný. Přistoupí až ke mně a vypne vodu.

Znovu ji pustím. „Ještě jsem neskončila.“ Pořád mám pod nehty tenkou vrstvu omáčky.

„Oba víme, že mi na klíně tancovat nebudeš. Tak zůstaneme u té sázky o tisíc dolarů.“ Hlas má nečitelný. Pokud je zklamaný, nedává to na sobě znát.

Připadá mi, jako by mě nějak porazil.

„Zvládnu to,“ odseknu.

„Nezkouším na tebe obrácenou psychologii, Rose. Opravdu si nemyslím, že bys to měla dělat.“ Znovu vypne vodu, a když se ji pokusím opět pustit, vklouzne přede mě a postaví se tak mezi mě a kohoutek. Kolem rukou mi omotá utěrku.

„Máš je čisté,“ poví mi.

Pohlédnu na svůj overal, který je ještě pořád špinavý. „Musím se převléknout.“

Znovu se ozve Loren. „Tak už víme, jestli se dneska možná dočkáme tance na klíně?“

„Jenom když prohraju,“ odpovím.

Connorovi cukne sval v obličeji. Jediné znamení, které na něm vyčtu. Opravdu nechce, abych to dělala, mně se však nelíbí, jak na mě hledí. Jako bych byla vyděšené ptáčátko.

Nebojím se. Zatím ne.

„Když prohraješ ty,“ zeptám se, „co dostanu na oplátku?“

Connor se mi zadívá na ústa stejně jako předtím já jemu. Palcem mě pohladí po spodním rtu. „Co by sis přála, miláčku?“

Rozbuší se mi srdce. Přeju si být skvělá v posteli. Přeju si ho potěšit líp, než on dokáže potěšit mě. Chci ho porazit.

Vím však, že jak jde o sex, nikdy nevyhraju. Jsem v obrovské nevýhodě. A tak odpovím: „Když prohraješ, nebudu ti muset tancovat na klíně.“

„Búúúú,“ ozve se Lily.

Loren přikývne. „Nuda.“

Ten jediný člověk, na kterém záleží, však odpoví: „Domluveno.“ Connor moji sestru a jejího přítele vůbec nevezme na vědomí. Jen mi dosuší ruce. Až teď si všimnu, že mám kůži úplně rudou a rozedřenou. Občas se nechávám unést, aniž bych si to uvědomila…

„Čí nápad vlastně ta jasnovidka byla?“ zeptá se Loren.

„Domluvila to produkce,“ připomenu mu.

Brett i Ben mě za zmínku o produkci zpraží pohledem. Nejedeme naživo. Tohle není Big Brother.

„Ale no tak,“ zavrčím do kamery. „Scotte, jestli mě slyšíš, tuhle část vystřihni.“ Zamračím se na Bena. „A je to. Už vám za tuhle vaši chybu nenaplácá na zadek.“

Jako správní kameramani zůstanou zticha.

Loren se na malého obtloustlého Bretta dlouze zadívá. Konečně upoutá jeho pozornost. A pak s očima upřenýma do kamery olízne Lily po krku, jako by chtěl diváky svádět. Lily se před ním celá rozplývá a hlasitě zasténá. Loren se hříšně usměje, zvlášť když Brett šokem zakopne.

Pak Lo strčí Lily jazyk do ucha.

Pohrávají si s kameramany.

A to natáčíme teprve druhý den.

[ 3 ]

Connor Cobalt

Od mých devatenácti let se toho hodně změnilo. Na druhou stranu všechno zůstává při starém. Mám přítelkyni, ne však docela. Kdyby to bylo tak snadné – tak nudné – nezůstával bych s ní. A teď když nám do životů vstoupil Scott Van Wright, který představuje určitou hrozbu, udržet si Rose bude problém.

Já však umím zatraceně bojovat.

Dokonce i přehodil „magický“ večer s vědmou, vymyslel si nějakou ubohou výmluvu, ve skutečnosti však chce zvýšit produkční hodnotu celé reality show – jen jsem zatím nepřišel na to, jak toho chce dosáhnout.

Spláchnu si šampon z vlnitých hnědých vlasů a tělo mi zalije horká voda. Ještě nikdy jsem s žádnou dívkou nebydlel. Nikdy jsem se o svůj prostor nedělil s nikým dalším, ani na internátní škole.

Co je moje, bylo vždycky jenom moje.

Niku sprchového koutu vyplňují lahvičky s drahými parfémovanými mýdly. Koupelnu mám společnou s Rose. Stejně jako ložnici. Tolik let jsme si šli po krku, že táhnout spolu jako jeden tým nemáme ve své budoucnosti tak docela vepsáno.

V posteli jsme pořád hodně velcí rivalové.

Zvýším teplotu. Sprchový kout vyplní pára, jež se mi na hrudi zkondenzuje do kapiček vody. Spustím ruku a představím si Rose, jak jsem ji nikdy předtím neviděl. Bez oblečení. Nahou. Roztouženou. Takhle daleko mi zajít nedovolí.

Zatím ne.

Položím ruce na její ohnutá kolena a rychle, tvrdě jí roztáhnu nohy. Přidušeně zalapá po dechu. Výkřik rozkoše se jí zadrhne v hrudi.

„Prosím…,“ vzlykne.

Honím si ve sprše, pták se mi s každým rytmickým pohybem napne a při mém fantazírování tvrdne. Její tělo se pode mnou vzpíná. Cítím pod sebou plná prsa a široké boky. Oplácí mi pohyby se stejnou intenzitou, ale přirazím ji tvrdě zpátky do matrace. Tváře jí hoří.

Ovládám ji a dávám jí všechno, po čem touží.

Díky tomu, že jsem zatraceně chytrý, rozumím jí líp než ona sama sobě.

Svaly se mi napnou. Zapumpuju a z úst mi unikne bezděčné zasténání. Zapřu se o vykachličkovanou zeď a zrychlím pohyby. Jo, to je ono.

Těsně před mým vyvrcholením se otevřou dveře koupelny.

Přes mléčné sklo vidím obrys ženské postavy a vím, že ona stejně tak vidí mě. Zazubím se. Dívám se, jak se s rukama v bok otáčí ke sprše. Úplně cítím, jak z jejího těla sálá rozpálený, neovladatelný vztek.

Pojď za mnou.

Vyrazí ke sprše a dveře koutu rozrazí dokořán.

Nepřestanu.

Stojí tu a oči jí planou jenom z pouhé představy, že vyvrcholím v naší sprše. Mlčí však a nesklopí k mojí erekci zrak ani neotevře ústa, aby mi vyhubovala. Mlčky, zvědavě mě pozoruje a já toho moc rád využiju.

Dívám se na ni, na její zátylek, který jí vykukuje zpod límce černého hedvábného županu. Hruď se jí zvedá a klesá hlubokou fyzickou přitažlivostí. Je si však sama sebou příliš nejistá na to, aby s tím něco udělala. A tak stojí na koberečku jako přimrazená a nechce se ani zadívat na moji ruku, která se tak zkušeně pohybuje. Nechce mi dopřát to uspokojení ani pocit vítězství.

Sevřu se ještě pevněji a z hrdla mi unikne tiché zavrčení.

Ostře se nadechne.

Zazubím se ještě víc. Je sice sebevědomá, drzá a povýšená, jak jde však o tohle, nic z toho není – jak jde o sex. Soulož. City.

Jsem sice trpělivý, pomalu na ni už ovšem jít nehodlám, ne když mám co do činění se Scottem Van Wrightem. Než jsem se k Rose nastěhoval, snažil jsem se jí to usnadňovat. Sotva otevřela dveře, s masturbací jsem skončil.

Teď už tak slušný nebudu.

Oči mi klesnou na křivku jejích boků zdůrazněnou hedvábnou látkou, která jí lne k tělu. Prohlížím si ji tak upřeně, až přešlápne a kolena pod ní maličko podklesnou.

Působím na ni stejně jako ona na mě.

Třu se stále rychleji, a sotva dosáhnu vrcholu, celé tělo se mi otřese.

Škrobeně vycouvá od sprchového koutu dřív, než k ní stihnu zvednout oči, a do zástrčky u umyvadla zapojí svoji kulmu.

Mezitím se snažím uklidnit dech a dál se levou paží opírám o zeď. A vyženu z hlavy veškeré hormony řízené myšlenky a na jejich místo dosadím ty založené na logice. Jsem s Rose už rok a většinu toho času si ho honím.

Čekat na ni – to na tom není to nejtěžší. Nejtěžší je vědět, co je pro ni nejlepší, a dívat se, jak to čistě kvůli vlastní tvrdohlavosti odmítá.

Otevřu dveře sprchového koutu. Rose zaklapne víčko zubní pasty a puntičkářsky ji uloží na místo v pečlivě zorganizované skříňce. Je celá napjatá a rozpálená. Pravděpodobně si později sama dopřeje rozkoš a utiší to pulzování mezi stehny.

Krátce na mě pohlédne a okamžitě odvrátí oči.

„Máme osušky, Richarde.“ Upraveným prstem ukáže na věšák. „Froté. Heboučké. Měkoučké. Možná bys je mohl taky někdy zkusit.“

Povytáhnu koutek rtů.

„Je to jenom penis, Rose,“ prohodím. „Mít ho v sobě by se ti líbilo.“

Teatrálně obrátí oči v sloup, krk jí však zrudne.

Chápu, že se bojí přijít o svou moc. V mnoha ohledech jsme si rovni, jak jde ale o sex, jsem bůh a ona pouhá smrtelnice. A to ji přivádí k šílenství. Ne že by někdy úplně příčetná byla.

Nenuceně k ní dojdu. „Na Princetonu jsi sice studovala politologii, filozofii, francouzštinu, obchod a módní tvorbu, v kolejních studiích tě toho ale moc nenaučili. V tomhle směru by ti lépe posloužila Pensylvánská.“

Zpraží mě pohledem. „Proč? Protože na tvoji vysokou chodili samí nevyzrálí nadrženci?“

Postavím se za ni a Rose se na mě v zrcadle tázavě zadívá. Přiblížit se k Rose Callowayové je jako připlížit se ke spícímu tygrovi. Každou chvíli hrozí, že mě pokouše.

„Ne,“ zašeptám a odtáhnu jí límec županu, abych odhalil kůži jejího krku. „Protože jsem tam chodil já.“ Zlehka ji políbím na zátylek.

Celá se rozechvěje. Právě když nechám ruce klesnout k výstřihu jejího županu, otočí se ke mně a položí mi dlaně na hruď. Jindy bych ustoupil, dneska se však ani nehnu. Jsem tady. A jejím příkazům se nepoddám.

Zvednu ruce a poté si je spojím za zády, abych jí naznačil, že se jí už dotýkat nebudu. Pokud si však chce natočit vlasy, bude to muset udělat se mnou – nahým – těsně za sebou.

„Vycouvej,“ vyštěkne.

„Kdybych si myslel, že to skutečně chceš, udělal bych to.“

„Chci to.“ Zelenožluté oči se jí však třpytí zvědavostí. Poprvé na okamžik shlédne k mému penisu.

Zůstane naprosto stoická, nedá na sobě téměř nic znát, zradí ji však koutek rtů. Maličko ho povytáhne v náznaku úsměvu. Když se mi opět zadívá do očí, nakloním hlavu a spokojeně se zazubím. Vím, že ji to popudí.

Varovně zvedne prst. „Ani se neopovažuj na mě zkoušet nějaké: Líbí se ti, co vidíš? Jestli ta pitomá slova jenom ucedíš, hned teď a tady se s tebou rozejdu.“

To už se rozesměju. „Ani se tě na to ptát nemusím, Rose. Vím, že se ti to líbí.“

Lehce mě strčí do hrudi a má co dělat, aby se také neusmála. „Proč s tebou vůbec jsem? Jsi nafoukaný, arogantní –“

„Narcistní,“ dodám, „přitažlivý, neodolatelný, geniální.“

„To neměla být pobídka, aby sis tu začal lichotit.“

„Že ne? Moje chyba. Myslel jsem, že chceme vyjmenovat moje nejlepší rysy.“

Znovu sklopí oči.

„Ano, můj penis mezi ně rozhodně patří.“

Rose si založí ruce, přitom se látka jejího županu přesune a obnaží vrchní část jejího prsa. Při pohledu na její hebkou pokožku a s vědomím toho, že bradavka téměř vykukuje zpoza černé látky, mi zahoří tělo.

„Schovej penis,“ přikáže mi.

„Nejsi se mnou proto, že bych kohokoli poslouchal na slovo,“ připomenu jí. „Kdybys chtěla muže, který si nechá rozkazovat, chodila bys teď s Lewisem Jacobsonem.“

Málem se začne dávit. „Bože, ani náhodou. Kdykoli vyběhl na hřiště, zíral všem holkám na zadek.“ Hrál za Princeton basketbal na pozici rozehrávače – byl to ten typ kluka, který by se moc rád nechal Rose ovládat.

„Hlavně nezapomínej, že já tě poslouchat nebudu.“

„A to čekáš, že já budu poslouchat tebe?“ vyštěkne.

„Tohle je naše asi pětistá hádka.“ Prohrábnu si mokré vlasy, shrnu si prameny dozadu a Rose se znovu ostře nadechne. „Dva kuchaři v kuchyni.“

„Dva dominanti bez submisiva,“ dodá.

Zavrtím hlavou a pokusím se potlačit pobavený úsměv, který ji opravdu hodně vytáčí, což není dobře. Vypadá, že mi snad co chvíli jednu vrazí.

„Ne,“ odpovím.

Zůstane na mě zírat s pusou dokořán. „Jak to myslíš ne? Moje přirovnání znamená totéž, co tvoje!“

Zatím si to neuvědomuje, ale v posteli dominantní ani zdaleka není. Právě proto dupe na brzdy. Ovládá každý aspekt svého života a jednoduše očekává, že stejné to bude i s mužem v ložnici. Kdyby to však opravdu chtěla, přitahovali by ji docela jiní muži než já a už dávno by na některého z nich vletěla a nadšeně s ním přišla o panenství.

„Snad oba víme, že z nás dvou je dominantní jenom jeden.“

Oči jí zahoří. „Tohle odvoláš, Richarde.“

Chci, aby si v ložnici připadala stejně sebevědomá a silná, jako se cítí mimo ni. Chci ji to naučit a Scott Van Wright mi to nevezme, i kdyby chtěl.

„Mám snad odvolat pravdu?“ Zamračím se. „Nejsem přece lhář. A vím, jak moc lháře nenávidíš, lásko.“ S rukama stále za zády k ní přistoupím.

Jednou rukou se chytí umyvadla za sebou a druhou se natáhne po osušce. Přitiskne mi ji k hrudi.

Zatím jsem neprohrál.

Omotám si osušku kolem pasu. Nechám ji viset nízko, aby viděla na moje vyrýsované svaly. S Lorenem a jeho polovičním bratrem chodím posilovat, vždycky jsem byl ovšem v kondici. Odjakživa jsem toužil dosáhnout fyzické i duševní dokonalosti. Nedosažitelný cíl. Přesto jsem si ho dal. Přesto si za ním jdu.

Lidé se touží dotknout nebe.

Já ho chci políbit.

Rose se otočí k umyvadlu. Rovné vlasy si kulmou natočí do volných vln. Většina mužů by se jí v takové chvíli bála – kdy drží v ruce rozžhavenou zbraň. Dívám se na ni v zrcadle a ve slabinách ucítím pulzování.

Zhluboka se nadechne. Snaží se nevěnovat mi sebemenší pozornost, není to však hračka. Mám metr třiadevadesát. Jsem dvakrát mohutnější než ona. Rose je v porovnání se mnou drobná a ženská. Snadno bych ji mohl svým tělem celou zakrýt.

Polkne a zeptá se: „Myslíš, že Lily s Lorenem mají sex častěji než obvykle?“

Kdykoli otevřeme téma sexuálního života Lily a Loa, dveře k diskuzi o tom našem se uzavřou. Je to určitá taktika, snaha změnit téma, zároveň však Rose pomáhá své sestře na cestě k uzdravení. Záleží jí na tom. To i mně, Rose pro mě bude ale vždycky prvořadá.

„Dotýkají se víc než obvykle,“ uznám. „Podle mě to ale dělají hlavně kvůli kamerám.“

„Provokuje ji a ona do toho zase spadne… A to už udělala obrovský pokrok.“

„Musíš mu věřit.“

Při představě, že by měla začít Lorenu Haleovi věřit, sebou škubne. Ti dva se tolerují jen kvůli Lily. Já jsem v mnohem složitější pozici, protože Lo je můj skutečný kamarád.

„Potřebuju laskavost,“ vyhrkne náhle Rose.

„Laskavost.“ Pobaveně se usměju. „To tě bude něco stát.“

„Já věděla, že být tvojí přítelkyní ženě moc výhod nepřinese. Každou chvíli ti za něco dlužím.“

„Máš hodně výhod,“ opáčím. „Jen ses je rozhodla nevyužít.“ Přistoupím k ní o něco blíž, zapřu se rukou o desku a nakloním se, až se ústy skoro dotýkám jejího krku. Když mi ruka klesne na její stehno, Rose se napne. „Jakou laskavost potřebuješ?“ zeptám se a vklouznu jí dlaní pod župan.

„Popálím tě,“ varuje mě. Nevyhrožuje. Z jejího hlasu zaznívá strach. Rychle vytáhne kulmu ze zásuvky a odloží ji.

Kousnu ji do ucha a zašeptám: „Dýchej.“

Kraťounce vydechne. „Potřebuju, aby sis s Loem promluvil.“

Skloním se a na vteřinu si opřu bradu o její rameno. Výraz udržím klidný, lhostejný – výraz, který udržuju na obličeji během celého dne, výraz, o kterém Rose říká, že je „falešný“.

„Myslím, že takový rozhovor už není potřeba, Rose.“

Zpraží mě pohledem a celé tělo jí sálá neústupností. Přimhouří oči, uzavře postoj, narovná ramena a přinutí mě se od ní odtáhnout a narovnat.

Málem se mi z ní postaví.

„Nechovej se ke mně takhle blahosklonně,“ ucedí. „Tímhle tempem Lo přivede moji sestru omylem do jiného stavu. Je impulzivní a bezhlavý. Takže bys měl udělat to, co ti jde nejlíp, a vecpat do něj trochu zdravého rozumu.“

„Dovedu si docela dobře představit, že ten rozhovor proběhne stejně klidně jako hurikán.“ Chytím ji za pas a otočím. Rose se čelem ke mně opře o skříňku. „Takže tě to bude něco stát.“

Sjede mě ostrým pohledem. „Jsem připravená platit.“

Pomalu povytáhnu rty. „Opravdu?“

„Ano.“ Její oči však říkají něco jiného. Úsměv mi opadne. Opravdu a skutečně se bojí.

„Se mnou jsi v bezpečí, to snad víš, Rose?“ zeptám se. „Nikdy ti neublížím.“ Vždy jsem se k ní choval, jako by byla mojí součástí.

Mojí nepřátelštější, divočejší stránkou.

Právě proto mi na ní během let tak záleželo, a to i když jsme ještě nebyli spolu.

„Já vím,“ přizná a uvolní ramena.

„Tak si s Loem promluvím.“

„Co pro tebe musím udělat?“ zeptá se, příliš tvrdohlavá na to, aby ustoupila, přestože se děsí neznámého.

„Přestaň na chvilku přemýšlet.“

„Co –“

Políbím ji. Vezmu její křehký obličej do svojí velké ruky a přitisknu ústa na její hebké rty. Dech se jí zadrhne. Vyklene se ke mně. Zvedne se na špičky a chytí se mých svalnatých paží. Pořád jí však na rtech visí nejistota a váhavost.

Odtrhnu se od ní.

„Nemysli,“ poradím jí a ruka mi klesne na její zadek. Přitisknu si ji k sobě, pánví k mojí. Župan se jí mezi nohy odhrne a odhalí holé stehno.

Zasténá. Uvězním ji u skříňky a moje slabiny dělí od jejího těla už jen osuška. Snaží se ovládat, avšak nedokáže to. Vzrušením zakloní hlavu, zoufale mi sevře paže a prsty mi zaboří do bicepsu. Zdá se však, že neví, co si má počít s nohama. Jednu se mi snaží ovinout kolem pasu, druhá se jí silou mého těla sama zvedá ze země.

Přidržím si její levou nohu u pasu a natáhnu ji. Rose roztřeseně vydechne.

„Počkej, počkej…“ Položí ruce na mou hruď. Je celá červená a rozpálená, přesto však okamžitě začne přemýšlet.

„Rose,“ pokárám ji a pustím její nohu.

Opře se lokty o skříňku. V očích má vetkaný zmatek.

Líbilo se ti to. To je naprosto v pořádku, Rose. Znovu ji uchopím za čelist a hladím ji po tváři, zatímco zpracovává, co se právě stalo – silou mojí dominance celá roztála, až z ní zbyla jen roztoužená loužička. Moje loužička.

Přejedu jí palcem po spodním rtu.

„Je suis passionné de toi,“ povím jí. Toužím po tobě.

Hruď jí klesne. Rozumí mi.

Vklouznu jí palcem do úst. V hrdle se jí zadrhne ostrý zvuk. Sotva samu sebe uslyší, zrudne. Nechám palec, kde je, něžně ji políbím na krk, saju jí citlivá místečka a rty jí vyjedu až na tvář.

Každou chvíli mě od sebe může odstrčit.

K mému překvapení vezme můj palec do rtů. Nesaje mi ho ani neolizuje. Možná ani neví, co s ním má dělat, obdivuju ji však už proto, že se snaží. Přestanu ji trápit a rychle vyměním palec za svoje rty a jazyk. Chci, aby se nechala tímto okamžikem unést.

Teď už si je jistější. Zaplete mi ruce do vlasů, tahá za ně, svírá je, mne. Znovu vyklene záda a svým tělem se opět přitiskne k mému. To je ono, Rose. Postarám se o tebe.

Se mnou jsi v bezpečí.

Za chvíli se to všechno rozplyne, znovu začne přemýšlet, přestane mě líbat tak hluboce a nakonec rty stiskne a odtáhne se.

Na krátký, kratičký okamžik jsem ji málem měl před sebou zranitelnou, obnaženou. Pokud jí však můžu vložit palec do úst, aniž by mi ho ukousla, je jen otázkou času, než mě do sebe pustí úplně.

[ 4 ]

Connor Cobalt

Učil jsem se, co znamená zvýšit produkční hodnotu.

Tohle je ale pro mě novinka.

Scott Van Wright nějak přemluvil moji přítelkyni, aby opustila svoje útočiště a odešla z našeho princetonského domu. Vážně moc bych chtěl u toho rozhovoru být, jenže to bych nesměl trčet v posluchárně svojí univerzity. Vyvrátil bych každý jeho argument, který začínal názvem reality show „The Real World“ a končil slovy „Všichni bydlíte spolu.“

Všichni jsme bydleli spolu v Princetonu v New Jersey.

Teď je tu jeden rozdíl: na příštích šest měsíců se k nám stěhuje i Ryke Meadows, poloviční bratr Lorena Halea. A taky Rosina mladší sestra Daisy. Šest lidí v jednom domě.

Snažím se svoji přítelkyni za všech okolností podporovat, nenesu ale odpovědnost za to, jak se chovám ve Scottově přítomnosti. Nelíbí se mi, že vmanipuloval Rose do něčeho, o čem bych ji já přesvědčil jen horko těžko.

Rose zírá ke stropu, kde z trámů našeho nového domova visí mikrofony a kabely. Při představě, že teď budeme bydlet ve Filadelfii v domě speciálně zařízeném na produkci reality show, se mračí. Tři podlaží. Pět ložnic. Jedna společná koupelna. Bez zahrady. Pěkná vířivka a terasa. A ještě větší jídelna a kuchyně.

„Slíbil mi, že v koupelně a ložnicích se natáčet nebude,“ ucedí.

„Jiný slib než můj nic neznamená,“ odpovím. „To tě snad praštil do hlavy?“

Propálí mě pohledem. „Je to tak ve smlouvě.“

„S Loem prohledáme pokoje, ať máme jistotu, že tam žádné kamery opravdu nejsou.“

„A koupelnu taky,“ vyhrkne.

„Tu taky.“

Rose přikývne a zvedne bradu, aby v téhle věci působila sebejistěji, soukromí pro ni však hodně znamená. A celá tahle záležitost nás o soukromí obírá víc, než sama čekala.

„Vždycky ho můžeš poslat do háje,“ připomenu jí. „Poslala jsi tam už celou řadu mužů.“

„A přesto jsem se tě nezbavila.“

Usměju se. Má pravdu.

Povzdechne si. „Ne. Musí to být takhle.“

„A to proč?“

„Prý když budeme všichni bydlet spolu, získáme víc diváků. Už dřív se bohaté rodiny nechávaly natáčet ve svých domovech. Ta naše ne.“ Odmlčí se. „Tedy kromě The Real World, ale –“

„Teď z tvých úst mluví Scott Van Wright a to je to poslední místo, kde bych chtěl, aby byl jiný chlap.“

Chladně se na mě zadívá a odpoví: „Po pravdě s ním souhlasím. Zjišťovala jsem si to.“

„Dobře.“ Scott však chce ve skutečnosti co nejvíc dramatických situací a chaosu a přesně tohle uspořádání mu dá to, po čem tak touží. A pokud si myslí, že ještě navíc získá i Rose, čeká ho krutá prohra. Jen jednoduše nechci, aby Rose přišla o svoji módní řadu. Pokud zničím Calloway Couture, ztratím i ji. Právě kvůli záchraně její společnosti jsme se teď všichni ocitli v tomhle akváriu. Udělám cokoli, co bude v mých silách, abych jí pomohl dosáhnout jejích snů.

„Navíc,“ dodá, jenom aby mě provokovala, „se v našem domě špatně nesl zvuk. Stejně bychom se přestěhovali.“

„Jistě, protože zařídit náš princetonský dům kvalitnějším zvukovým vybavením by je stálo několik tisíc dolarů. Místo toho se nás rozhodli komplet přestěhovat, což je vyjde mnohem dráž.“

„Jsi nějaký zelený. Aby bylo jasno, ta barva ti nesluší.“

„Nežárlím,“ ujistím ji. „Nenávidím ho ze stejného důvodu jako ty – protože pro něj pravidlo co je v domě, není pro mě neplatí.“

„Ani ses s ním zatím nesetkal.“

„Vím to už teď.“

Uhladí si černou maxi sukni a začne v obývacím pokoji přecházet sem a tam. „Jsi nenapravitelný.“

„A ty chodíš. Jaká fakta bychom ještě měli konstatovat?“

Udeří mě kabelkou. Mám co dělat, abych se nezazubil.

Když se uklidní, poví mi: „Za šest měsíců se přestěhujeme zpátky do Princetonu.“

Klidně může dál vyjmenovávat důvody, proč je stěhování do Filadelfie nejlepší – poblíž žijí její rodiče, její sestra Daisy tak může dál studovat na své střední škole, Lo má v centru města obchod s komiksy a mně se dojíždění na Pensylvánskou zkrátí o hodinu – nic to však nemění na tom, že nedostala na vybranou. Scott jí přikázal, aby se přestěhovala. A ona poslechla.

A nejen to, tenhle dům sám vybral. Rose se ani sama nemohla porozhlédnout po domě, který by přehnaným požadavkům produkce vyhovoval.

Zadívám se na fialový ubrus na konferenčním stolku a velké bílé svíčky vyskládané do řady. Produkce dokonce najala i dekoratéry, kteří to tu před příjezdem vědmy zařídili. Jako by tu s námi snad taky měla bydlet.

„Hlavně po mně nechtěj, ať se k té vědmě chovám slušně,“ varuju ji. V tu chvíli si všimnu, že po schodech schází hubený kameraman Ben. Okamžitě na nás namíří kameru.

„Je mi jedno, co budeš dělat,“ ujistí mě, „hlavně když tu budeš.“

Snažím se nedat na sobě šok z jejích slov znát. Uvolníme se, přitáhnu si ji k hrudi a promnu jí zátylek. Přivine se ke mně a obvyklé napětí v jejím těle povolí. Zadívám se jí do žhnoucích očí, v kterých se jí snad nikdy neusadí klid, a to ani když se zklidní její tělo.

„Myslel jsem, že všechno zvládneš sama, miláčku.“

„Zvládnu,“ souhlasí a znovu zvedne hlavu. „Tvoji pomoc ale taky ocením… občas.“ Pohled jí sklouzne na moje rty. Opět si připadá nejistá. Čeká, až udělám další krok.

Zlehka ji políbím na tvář. „Pořádně tě roztáhnu, Rose. Celým tělem budeš toužit po mém penisu.“ Rose vedle mě ztuhne. „Uděláš se ještě dřív, než tě do posledního centimetru vyplním.“

Z hrdla se jí vydere zvuk. Spustí ruce k mému pasu, zběsile se snaží nahmatat baterii k mikrofonům, které nosíme pod oblečením.

„Zapomeň na kamery,“ povím jí. V tu chvíli kolem nás projde Ben a namíří kameru k Rosině obličeji. Představuje jen další překážku, je to Scottova loutka. Fakt kurevsky parádní. Nejradši bych tou kameru mrštil o zeď, tomu nutkání však odolám.

Uchopím ji za zátylek a skloním se k jejímu uchu. „Viděla jsi, jak jsem velký. Představ si mě v sobě, celého, jak do tebe přirážím tak tvrdě, až se nedokážeš nadechnout.“

„Connore,“ varuje mě. Její hlas zní slaběji než obvykle.

Uchopím ji za vlasy, zatáhnu a donutím ji zaklonit hlavu.

Pootevře ústa a potlačí sten, který se jí dere na rty.

S rukou na jejích zádech si ji k sobě přitisknu ještě víc. Začervená se.

„Nemusíš se mě bát,“ zašeptám jí do ucha. „Sice nestojím vždycky na tvojí straně, chci ale pro tebe jenom to nejlepší.“

Když ji pustím, odtáhne se, odstoupí o dva kroky a odkašle si. Upraví si kabelku na předloktí a prohlásí: „Tu koupelnu mu nejspíš neodpustím.“

To, co se mezi námi právě stalo, naprosto přešla. A Scott je ten poslední člověk na světě, na koho by měla myslet, potom co jsem jí já řekl, že jí to natvrdo udělám.

„Musím ovšem Scottovi nechat,“ opáčím se suchým úsměvem, „že koupelna má čtyři umyvadla a dva sprchové kouty. Není zrovna malá. A do každého z těch sprchových koutů se vejde pět lidí.“

„Je společná. Nevím, jak to mají na Pensylvánské, ale já měla vlastní koupelnu, o kterou jsem se dělila jenom s jednou další studentkou.“

„Ano, my z Pensylvánské jsme barbaři. Měla bys vidět náš fotbalový tým. Všichni žijí v jeskyních a jedí rukama.“

Ramena jí poklesnou. „Vím, že jsem rozmazlená a drzá, ale představa, že by mi tam někdo zničehonic vlezl a viděl mě nahou, mi není příjemná.“

„Ty sprchové kouty mají mléčná skla. Není přes ně nic vidět.“ To však není tak docela pravda. Její tělo uvidím. „A před třemi dny jsi mě v koupelně viděla nahého.“ Při zmínce o tom okamžiku v koupelně – kdy mě přistihla při masturbaci a já si zahákl její nohu kolem pasu – se celá napne vzrušením. Složí si paže na hrudi, aby zakryla ruměnec. Tahle dívka rudne jen a pouze při zmínce o svém sexuálním životě (nebo jeho neexistenci).

„To je něco jiného.“

„Já vím.“ Teď se budeme o koupelnu dělit s Loem, Lily, Daisy a Rykem. Dělit se o koupelnu se mnou je pro Rose jako brát schody po dvou. S nimi v domě to bude jako přeskakovat pět schodů naráz. „Všem je nám tahle situace nepříjemná. Nejsi jediná.“

Rozrušeně zasténá. „Nechtěla jsem je dostat do takovéhle situace. Ta reality show jim neměla obrátit život vzhůru nohama.“

Obvykle říkám správnou věc. Dneska mi to ovšem očividně moc nejde. Ta vědma a Scott mě rozhodili.

Obejmu ji kolem ramen. „Lily chce značce Calloway Couture pomoct. Udělá pro tebe cokoli. A ostatní se rychle přizpůsobí.“ Lily se dokonce rozhodla odstěhovat dál od své školy, jenom aby si to u Rose vyžehlila. Aby nebyla pozadu, bude studovat dálkově přes internet.

Rose se pod mým dotykem zastaví. Ben přiblížením kamery zaznamená její reakci. Rose se mi zadívá do modrých očí, nakloní se ke mně a přitiskne nohu na moji.

Odhrnu jí lesklé vlasy z tváří. Obejme mě kolem pasu.

„To se budeme odteď bavit o Scottovi, kdykoli tě políbím?“ zeptám se. „Nebo jenom při sexu?“

Chytí mě za košili, sevře látku v pěsti a chvíli se mnou snaží zatřást, já se však ani nehnu. Jsem příliš silný na to, aby mě přemohla, a to i když do toho vloží všechno. Se zafuněním toho marného pokusu nechá.

„Jednoho dne,“ slíbí mi, „ti impulzivně vrazím facku a pak se budu cítit mizerně.“ V jejích očích čtu: Možná bychom se měli rozejít, než k tomu dojde. Možná se k sobě nehodíme.

„Nebudeš se cítit mizerně,“ povím jí, „protože tě za to potrestám.“

Pootevře rty. „Potrestáš?“ Zasměje se. „Jak to myslíš?“

„Bude se ti to líbit. Věř mi.“

Ztěžka polkne a zavrtí hlavou. „Trest se mi asi těžko může líbit.“

„Nebude to trest, jako když musíš zůstat po škole, Rose.“ Nezapomínej, že pro tebe chci to nejlepší.

Zhluboka se nadechne, znovu se mi zadívá na rty a mlčky mě tak žádá, abych k ní přistoupil ještě blíž. Už se ji chystám políbit, když z otevřené kuchyně s výhledem do obývací části – ty dvě místnosti nejsou oddělené zdí – ozve cinkání.

Objeví se u nás moje zrzavá kočka Sadie. Rolničky na jejím obojku do sebe narážejí. Zatímco jsem byl ve škole, Rose se s mojí kočkou hodinu prala, jenom aby jí ten obojek nasadila. Chce vědět, kde Sadie je, aby se jí mohla vyhýbat. Moje kočka má takový zlozvyk, že škrábe ženy. Na dobu, kdy jsem ji kvůli rande doma zamykal, nemá hezké vzpomínky. Rose měla paže týden celé poškrábané, jenom protože jí chtěla nasadit obojek.

Chtěl jsem po tomhle incidentu Sadie prodat, Rose však o tom nechtěla ani slyšet. Cením si toho, že se za moji kočku postavila, nechci ale, aby kvůli ní ještě někdy takhle krvácela.

Rose zděšeně zalapá po dechu. „Jsou tu krysy!“ Okamžitě se mi vyvlékne.

Krys se nebojí, spíš je znechucená hlodavcem, kterého drží Sadie v tlamě.

Promnu si rty, abych skryl úsměv. „Sadie je mistryně v lovu.“ Mrknu na ni.

Rose si dá ruce v bok a zírá na mě ve stylu: To myslíš vážně? „Právě jsi na ni mrkl.“ To už se Rose rozesměje, při pohledu na Sadie však zvážní. „Krvácí to… Panebože.“ Sadie upustí krysu na podlahu. „To ne, ne…“

„Nic ti není,“ snažím se ji uklidnit a položím jí ruce na ramena. „Dýchej.“ Rose je obsesivně kompulzivní – a od chvíle, kdy paparazziové začali rodinu Callowayových pronásledovat, se jí ta vlastnost vymkla z rukou.

Dlouze vydechne. „Nemůžu bydlet v domě zamořeném hlodavci.“ Odmlčí se. „Ne, to je lež. Devět měsíců jsem bydlela s Lorenem, ale víc toho nesnesu.“

„Tak se přestěhujeme zpátky do Princetonu.“ Dobrá zpráva pro mě a ty můžeš táhnout do hajzlu, Scotte.

Rose pomalu zavrtí hlavou. „Ne, ne… Musím to zvládnout. Bude to dobré.“

Fajn. „S Loem a Rykem zítra nastražíme pasti.“ Avšak abych ji popíchl, dodám: „Výhoda, když bydlíš pod jednou střechou s třemi muži.“

Pohrdavě se ušklíbne. „S Lily a Daisy bychom to bez problémů zvládly.“ Při představě, že jsou tu s ní i tři kluci, ovšem hned dýchá o něco klidněji. Je příjemné na chvíli pustit otěže. Tedy pro ni, ne pro mě.

„Jak je libo,“ ustoupím. „Klidně je nastražte. Ženskou sílu naprosto podporuju.“ Přistoupím k ní. „Budete je ale muset nastražit na všemožná zaprášená, špinavá…“ Obejmu ji kolem boků. „… místa.“ Pohladím ji po krku a palcem jí přejedu po spodním rtu.

Znovu se nadechne. Vzpomíná na to, kde jsem ten palec měl před třemi dny.

Ben nás sice natáčí mlčky, jeho nevyžádanou přítomnost však přesto cítím. Palec z Rosina hebkého, vlhkého rtu neodtáhnu. Na kameru kašlu.

Už jí chci palec znovu vsunout do rtů, když se vchodové dveře rozrazí dokořán.

Rose mě od sebe okamžitě odstrčí, začne zas uvažovat a uvědomí si, kde a s kým tu jsme. Já si zachovám naprosto netečný výraz, přestože jsem na toho, kdo tak hlasitě vpadl do dveří, ať je to, kdo je to, kurevsky naštvaný.

Jako první spatřím jeho blonďaté vlasy a moje podráždění eskaluje do naprosto nové úrovně. Už tak jsem dost egoistický. Obávám se, že mě tahle reality show představí jako hlavního padoucha.

Právě teď je mi to však docela ukradené.

„A hele, další hlodavec,“ povím Rose.

Ta mě jen s úsměvem plácne do hrudi.

Scott vejde dovnitř, jako by mu to tu patřilo. Jsem si docela jistý, že na nájemní smlouvě k domu stojí název jeho produkční společnosti. Příště si snad moji přítelkyni označí nálepkou Van Wright.

„Kde jsou všichni?“ zeptá se a rozpaží. „Vědma tu bude do pěti minut.“

Zaujme mě cestovní taška, kterou má zavěšenou na rameni.

Nerad si cokoli domýšlím, avšak pokud tam má oblečení, zubní kartáček a náhradní spodní prádlo – budeme spolu mít zatraceně velký problém.

Rose mi stiskne ruku.

Dávám na sobě znát vztek.

To se mi stává… nikdy.

„Zabydlují se ve svých ložnicích,“ prozradí mu Rose. Zadívá se na cestovní tašku. „Někam jedeš, Scotte? Doufám, že do Kalifornie, kde je tě skutečně potřeba.“

Zadívá se na moji přítelkyni. Nezdá se, že by ho její poznámka urazila. Ne. On se usmívá. Zastaví se pohledem na jejích rtech – rtech, kterých jsem se ještě před chviličkou dotýkal.

„Je mě potřeba tady,“ prozradí jí. „Lidem chvíli trvá, než si uvědomí, co je pro ně dobré.“ Dlouze si Rose prohlédne a mně se začne vařit krev. „Hezký šaty, ale taky sis mohla vzít hlubší výstřih. Když ukážeš prsa, zvýší nám to sledovanost.“

„Na to by stačilo, kdybych tě nakopala do zadku,“ odsekne.

Pousměju se.

Stejně jako Scott.

„Jenom chci pomoct,“ poví jí klidně. „Mám ale otázku. Jestli budou tvoje sestry nosit během natáčení tvoji kolekci, znamená to, že se chystají vstoupit do kláštera?“

Rose zavrčí a pokusí se po něm vrhnout.

Chytím ji kolem pasu a zastavím ji. Štve mě, že ji takhle rozčiluje. To je sakra moje práce.

Zašeptám jí do ucha: „Dáváš mu, co chce.“

„Uráží moji kolekci.“

Je to totéž, jako byste někomu urazili dítě. Chápu, že ji to ranilo. „Tvoje kolekce je dokonalá, Rose. Tvoje šaty nejsou tak cudné, jak si Scott myslí. Ženy si je budou kupovat.“

Moje slova ji okamžitě uklidní. Uvolní se. Nepouštím ji, ani když k nám Scott mávnutím přivolá Bena. A pak se mu zadívám do očí.

„Takže,“ prohlásím, „se k nám stěhuješ.“

Je to jenom moje domněnka.

Když si však odloží tašku na zem, z domněnky se stane fakt. „Ano.“

Rose sebou škubne.

„Co chce produkce tentokrát?“ zeptám se. „Misogyna? Přirozeného blonďáka?“

„Milostný trojúhelník,“ oznámí suše.

Rose vyduje tváře, jako by se snažila vysát všechen vzduch v místnosti. Ukáže na Scotta prstem s výhrůžně a neuvěřitelně sexy rudým lakem na nehty.

„Jestli se pokusíš Lily a Lorena dohnat k rozchodu, roztrhnu tě jako hada.“

Ne, Rose. On chce tebe.

Z očí mu sálá vzrušení, zatímco poslouchá, jak mu Rose vyhrožuje. „Nepřišel jsem nikoho dohnat k rozchodu. V show mě představí jako tvého bývalého přítele. Na vysoké jsme spolu několik let chodili, nakonec jsme se ale přátelsky rozešli, protože tvoje módní kolekce ti zabírala veškerý čas. A já mám raději ženy, které… mi věnují pozornost. Zůstali jsme ale přáteli, přestože do mě ráda rýpeš.“

Pustím Rose a přistoupím k němu.

„Zatím jsme nebyli formálně představeni,“ oslovím ho a napřáhnu k němu ruku. „Jsem Connor Cobalt. Muž, jehož přítelkyni bys rád ojel. Aby bylo jasno, moc šancí ti nedávám.“

Potřese si se mnou a já mu ruku sevřu tak silně, až má co dělat, aby sebou neškubl.

„Vidíš ve mně hrozbu,“ oznámí mi Scott a zadívá se mi do očí. „Je mi dvacet osm a tobě –“

Koncept věku nenávidím.

„A já jsem o dvacet čtyři let chytřejší než ty.“ Nakloním hlavu. „A za deset let budu o třicet čtyři let chytřejší než ty. Už chápeš, jak to funguje?“

Rose se vloží mezi nás, paže od sebe, jako by nás chtěla před námi navzájem ochránit. Já však chci jenom chránit ji před ním.

„Tak jo. Schovejte pindíky. Už jsem z nich viděla víc než dost.“

Oba se na ni zadíváme se stejnou touhou v očích.

„Mýho jsi zatím neviděla,“ připomene jí Scott s úsměvem.

To myslí vážně?

„Ujišťuju tě, že sis ho právě vytáhnul,“ oznámím mu.

„Dost. Oba dva,“ vyhrkne Rose. Hruď se jí pod šaty rychle zvedá a její ňadra i v mělkém výstřihu přitahují pozornost. Tohle, to, že se okamžitě vložila do hádky, i když mírné, mi okamžitě probudí ptáka. Mám co dělat, abych ji okamžitě nepopadl a neodnesl někam daleko od Scotta. Nelíbilo by se jí, abych si ji takhle přivlastnil. Pokud se mi ji ale Scott pokusí vzít… Dokážu se ovládat jen do určité míry.

Každopádně pochybuju, že by se jí líbilo, kdyby mě jiná dívka balila stejně jako on Rose. Po pravdě jsem spíš naprosto přesvědčený, že by ji Rose roztrhala na cucky a pak se na mě vrhla.

Rose se otočí ke Scottovi. „Jsi výkonný producent.“

„A?“

„Takže řídíš produkci. Stanovuješ pravidla. Můžeš odejít.“

„Ano, ale zároveň mi na krk dýchá televizní společnost. GBA, kterou jsem pro vysílání získal, má na Princezny z Filadelfie určité nároky. Musel jsem jim slíbit, že tu s vámi budu bydlet.“

On to celou tu dobu plánoval?

Možná je chytřejší, než jsem si myslel.

Rose zuří. „Jestli tě tu chce televize, tak fajn. Ale sotva budu mít pocit, že chceš zničit mým přátelům vztahy, nebo i ten můj, tak zmizíš. Moje společnost mi nestojí za to, aby kvůli ní trpěl kdokoli, na kom mi záleží.“

„Dobře,“ souhlasí Scott rozvážně. „Za tvoje city ale odpovědnost nenesu, Rose. Jestli si mě nakonec oblíbíš, na moje triko to nejde.“

No, je to pořád ten samý kretén, za jakého jsem ho vždycky měl.

Rose si odfrkne a zacouvá ke mně. Záměrně. Nejradši bych ji za to políbil. Místo toho ji ochranitelsky obejmu kolem hrudi. Přivine se ke mně.

„To bych radši uhořela zaživa,“ odsekne mu.

Scott se jen usměje a mávne na Bena, který nás celou dobu natáčel. „Svolejte všechny do toho podělanýho obýváku. Musíme natočit část s vědmou.“

Hra začala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Políbit nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.