© Carlsen Verlag, Hamburg 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2021

Cover © Fréderic Bertrand, 2021

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-0969-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-0970-0 (mobi)

OBSAH

Dva dny před tím, než to všechno začalo…

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Po nějaké době…

Dva dny před tím, než to všechno začalo…

A ZAČÍNÁME!

Maruška si samou radostí prozpěvovala. Ještě před snídaní za ní na zahradu přišel Nemo. A taky Otka s Bédou. Teď všichni seděli na pískovišti a plácali spolu bábovičky.

Nemo nabíral lopatkou písek do formiček. Béda je vyklápěl. Otka bábovky zdobila sedmikráskami.

A Maruška krmila Draka. „Mňam, ňam, ňam.“ Utřela plyšákovi písek z tlamičky a dala mu pusu na čelo. Malého dráčka, kterého dostala od Nema, měla moc ráda.

Drako je senzační! A Nemo taky! I když se k ní dřív občas choval dost hloupě – od letních prázdnin bylo všechno jinak. Každý den si s ní chodil hrát.

Co to bylo? Na ulici se ozvalo divné řinčení a dusání. Maruška se podívala k plotu, kde stála její maminka a zalévala hortenzie. Za plotem se najednou objevil…

… rytíř! Opravdový rytíř na koni!

„Páni!“ Nemo vyskočil a běžel s Otkou a Bédou k plotu.

Maruška položila Draka a rozběhla se za nimi. Přitom vrazila do maminky, která leknutím zvedla hadici nahoru a pořádně pokropila jezdce i koně.

Kůň zařehtal a vyskočil. Rytíř málem vypadl ze sedla.

Maruška se zahihňala. Pak se otočila a hopsala pěkně zpátky. Zpátky k Drakovi. „Drako?“

„Drako!“

Zloděj musel buclatého plyšáka trochu zmáčknout, aby se do krabice vůbec vešel. Po těle mu projel temný, nepopsatelný pocit, hořce sladký jako čokoláda. Ze rtů se mu vydral zvláštní hrdelní zvuk, u něhož by si nikdo nebyl jistý, jestli je to smích, nebo pláč. Z koutku oka se mu skutálela černá slza, na chvíli se zastavila na špičce nosu a pak ukápla na blýskavé dračí břicho.

Zloděj chvatně přiklopil víko. Další slzy zapečetily okraje krabice.

Na víko zloděj načmáral zvláštní adresu. Stejnou jako vždycky. Přestože už teď s jistotou věděl, že balík nedorazí tam, kam ho chtěl poslat.

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

Kapitola 1

NEJNUDNĚJŠÍ PRÁZDNINY
NA SVĚTĚ

„Tři týdny!“ nechápal Nemo a celou cestu domů nadával. Protáhl se dírou v plotě a zamířil na terasu, kde zrovna rodiče snídali. Marušku jednoduše nechal sedět na pískovišti. Ani se s ní nerozloučil.

Otka s Bédou se protáhli plotem za ním.

„Tři týdny tu holku hlídám jak předražený diamant,“ huboval Nemo.

„Hlídáme!“ opravil ho Béda.

„Ani na chvíli ji nespustím z očí!“

„Nespustíme!“ znovu ho opravil Béda.

„Hodiny s ní plácám bábovičky, koupu panenky a vybarvuju omalovánky…“

„My!“ důrazně připomněla už i Otka.

„No dobře, tak teda my!“ zavrčel Nemo, bez pozdravu proletěl kolem rodičů a zmizel v domě.

Béda si povzdechl. Nebylo to poprvé, co dal Nemo víc na Otku než na něj. Ale v tu chvíli to nebylo důležité: Měli teď úplně jiné starosti!

Béda rychle kývl Nemovým rodičům na pozdrav a běžel za kamarády do kuchyně. Tam si sedl na jednu z barových stoliček, které stály seřazené před dlouhým pultem.

Nemo se nedokázal jen tak uklidnit. „Tři týdny se o ni staráme jak chůva o mimino,“ začal znovu. Vytáhl z ledničky vajíčka a slaninu. „A pak si někdo draka ukradne − zrovna když se na vteřinku podíváme jinam.“

Otka s Bédou přikyvovali. To bylo opravdu k uzoufání!

Zloděj už třikrát někomu ukradl hračku a poslal ji poštou „Až úplně na konec světa“. Jenže balíček pokaždé skončil u Nema.

Přitom na něj tentokrát doopravdy chtěli vyzrát: Marušku od sousedů chtěli použít jako návnadu. Věnovali jí plyšového draka a doufali, že zloděj bude chtít hračku ukrást. A oni jej přistihnou přímo při činu.

Béda si povzdechl. Celé tři týdny Marušku hlídali na každém kroku, jednadvacet dnů čekali, že se konečně něco stane – navlékali korálky, hodiny s ní proseděli u nafukovacího bazénku. „To byly ty absolutně nejnudnější prázdniny na světě!“ přizvukoval Nemovi.

„Pff!“ Nemo mrskl pánvičku na sporák, až to zazvonilo. „Ty máš aspoň před sebou ještě kurz přežití v přírodě se svým tátou!“

„No, ještě k tomu.“ Béda vzdychl o něco víc. Na rozdíl od Nema se na takový prázdninový program zrovna moc netěšil. Lézt po stromech, brodit se v řece a spát v noci ve stanu, to nebylo nic pro něj.

Všichni tři byli tak naštvaní, že si dál už jen něco brblali pod vousy. Nemo vzal do ruky vejce a zrovna ho chtěl rozklepnout o pánvičku, když do kuchyně vešli jeho rodiče.

„A nezapomeň na cibulku, broučku!“ cvrlikala paní Pinkovská a začala skládat nádobí do myčky.

Nemo se zatvářil otráveně. Už několik dnů nejedli nic jiného než pořád cibuli. Ve všech podobách, které si umíte představit: cibulový koláč, hovězí roštěná na cibuli, krémová cibulová polévka… Dokonce k snídani si rodiče dali vlastnoručně upečený cibulový chleba s métským tataráčkem a cibulí! V malém supermarketu, který jim patřil, prostě zbylo hodně cibule.

„Panebože, já tu cibuli už nemůžu ani vidět,“ zaúpěl Nemo.

„A já ani cítit,“ mumlala Otka, které Nemo v poslední době nevoněl nijak vábně.

Nemův tatínek zabručel: „Ale tak výbornou cibulku by přece bylo škoda vyhodit.“

„Však bude brzy pryč,“ utěšovala ho maminka. „Už jenom padesát kilo.“ Láskyplně setřela svému muži z vousů kousek cibule, který tam zůstal od snídaně. Stejně jako ostatní muži z Horního Suchopáru se pan Pinkovský už pár týdnů neholil.

„No tak si uděláme míchaná vajíčka na cibulce,“ snažil se Béda dohodnout. „Však to je taky prima.“ Vzal do ruky jednu cibuli a rozkrojil ji. V břiše mu zakručelo. U Marušky na zahradě se sešli už před snídaní.

„Tak dobře.“ Otka ukrojila kousek másla a rozehřála ho na pánvičce. Nemo vidličkou rozšlehal vajíčka.

„Zajdeme si teď na chvilku nahoru na hrad,“ oznámila maminka. „Paní učitelka Kašpárková dneska rozdává poslední divadelní role na hradní slavnost. A náš tatínek by moc rád dělal zbrojnoše. Však je na to taky dobře stavěný.“ Se smíchem poplácala svého muže na břiše.

V dobré náladě se tatínek s maminkou vydali na cestu. Sotva byli rodiče pryč, Nemo dostal nápad. „Poslouchejte!“ Jeho hnědé oči se rozzářily. „Když už teď nemusíme hlídat Marušku, mohli bychom jít taky na slavnost. Co vy na to? Půjdeme na hrad!“

„Tak to ani náhodou!“ Béda si setřel slzy z očí a hodil drobně nakrájenou cibuli do rozpáleného tuku. „Máme na práci něco úplně jiného. Musím vám pořád připomínat, že zloděj má toho draka? Je docela možné, že ho právě začaroval, strká ho do balíčku a…“

„A kruci!“ Otka strhla pánvičku z plotýnky. Z cibule už se valil dým.

„To nic,“ uklidňoval ji Nemo. „Však jí máme dost.“

„Ne, to není kvůli cibuli.“ Otka se na něj pohoršeně podívala.

„Béda má pravdu: Posledně Franta Paclík balíček otevřel sám – a to se tentokrát v žádném případě nesmí stát!“ Polilo ji horko při představě, že na hodného pošťáka vyskočí z balíčku živý drak…

„Musíme ho varovat!“ dal jí Béda za pravdu.

„A to hned! Ale kde je?“

„Přece na hradě.“ Spokojeně se zubil Nemo. „Tak jako všichni!“

Kapitola 2

KDE JE FRANTA PACLÍK?

Na vrchu kolem zříceniny hradu Suchopár vládl naprostý zmatek. Přípravy na středověkou slavnost byly v plném proudu. Všude se stavěly stany a lože ze slámy a ovčích kožešin. Podél hradní zdi rostly malé stánky, ve kterých budou návštěvníci vyrábět svíčky nebo si v nich koupí něco k jídlu.

Pan Horáček, kterému patřilo místní hračkářství, vlekl obrovské koše plné luků, šípů a dřevěných mečů.

Starosta Bílý stál uprostřed té vřavy a spokojeně se rozhlížel. Na hradní slavnost se hodně těšil. Konečně se v Horním Suchopáru taky bude dít něco hezkého! V posledních měsících se o jeho městě psalo v novinách až moc často a nápadné titulky nepřinášely dobré zprávy: Nejprve to byla podivná sněhová kalamita uprostřed léta. Pak přišel odporně slizký déšť a záplavy v ulicích města. A nakonec náhlé zatmění, kdy Horní Suchopár uprostřed bílého dne pohltila hluboká noc… Doufejme, že tím to také skončilo. Sobotní městská slavnost bude pro Horní Suchopár znamenat nový začátek.

„Vidíte ho někde?“ Béda se pátravě rozhlížel. Na hradním nádvoří pobíhala spousta lidí. Muži měli vousy, některé ženy měly na hlavě šátek. Mnozí z nich už byli převlečení do kostýmů a nacvičovali si role služebných, rytířů nebo hradních paní. Pošťák tam ale nebyl.

Otka si sundala brýle a okrajem trička si očistila skla.

„Podívejte se, není to on?“ Nemo ukázal na jednoho čahouna v rytířském brnění.

„Počkej.“ Otka si zase rychle nasadila brýle. „Myslím, že ne. Franta Paclík je mnohem hubenější.“

Pomalu procházeli nádvořím. V zadní části narazili na Dr. Brigitu Hůlkovou, ředitelku školy v Horním Suchopáru. Dohlížela na výstavbu kolbiště pro rytířská klání a tvářila se přísně. Jako výborná jezdkyně na koni organizovala rytířský turnaj.

Pod rezavým plnovousem se skrývala tvář pana Straky, majitele suchopárské továrny na jízdní kola. Jakub Straka nechal postavit velký stan se středověkou krčmou, ve které chtěl nabízet víno, medovinu a alsaský cibulový koláč.

„Hele! Mám nápad!“ šťouchla Otka do Nema. „Dej tu vaši cibuli Strakovi, mohla by se mu hodit.“

„Tomu že bych měl něco darovat?“ Nemo ohrnul ret. Nikdo z nich Straku neměl rád. Na druhou stranu představa, že by se té hrozné cibule zbavil naráz, byla víc než lákavá…

„Koukejte, tamhle. To je paní učitelka Kašpárková.“ Béda ukázal na hradní paní v dlouhých šatech se širokými rukávy z modrého sametu. Světlé vlasy měla na hlavě spletené do malé korunky. Učitelka přírodopisu seděla za stolem, před kterým se táhla dlouhá fronta, a rozdávala poslední divadelní role. Na tabuli za ní byl seznam rolí, které už obsadila. V kolonce Hradní stráž zahlédl Nemo jména Bílý, Rýdlo a Pinkovský. Zaradoval se. Jak je vidět, roli, kterou si tak přál, tatínek přece jen dostal.

„Gratuluji!“ Paní učitelka Kašpárková podala Kájovi dřevěný meč. „Tak, a teď to byl předposlední rytíř.“ Předposlední rytíř? Nemo zneklidněl. To znamená, že už zbývá jen jeden! Rychle se postavil do řady za Evelínu, dceru starosty Bílého. Zamával na ostatní. Perfektní – před ním v řadě nebyl ani jeden kluk…

„Někde ten Franta Paclík přece být musí!“ Béda pohledem přejížděl nádvoří.

„Jé, podívejte, támhle jde Michal Mráček!“ Otka ukázala na mladého muže s dobře vypracovanou sportovní postavou. Moderátor počasí z TV Kabel-A měl na sobě zelenou kazajku, baňaté kalhoty pod kolena se žlutou stuhou na lýtkách a legrační škorně z kůže. Pružným krokem přicházel ke zchátralé studni uprostřed nádvoří. Těsně za ním poklusával kameraman a jeho tým. Michal se zastavil u studny a vrhl do kamery zářivý úsměv.

Nemo nastražil uši. Michal byl hodně vtipný. Předpověď počasí vždycky spojil s ukázkou nějakého zvláštního druhu sportu. Nemo byl zvědavý, co to bude tentokrát.

„Buďte pozdraveni, ušlechtilé paní a stateční rekové!“ zvolal televizní moderátor, když se na kameře rozsvítilo červené světýlko. „Vítejte na nádvoří Suchopárského hradu na naší pouti do minulosti! Už ve středověku uměli lidé předvídat počasí. Dobře pozorovali své okolí a z jejich poznatků vznikaly první pranostiky. Moje nejoblíbenější lidová moudrost zní:

Když máš nohy ve vodě,

dlouho prší v přírodě.

Máš-li nohy v suchu, v teple,

myslel jsi včas na fusekle.“

Michal mrkl lišácky do kamery a hlasitě se rozesmál.

Asistent zvuku obrátil oči v sloup a vrhl na kameramana výmluvný pohled. Ale Nemovi se Michal líbil.

„Teď ale žerty stranou.“ Moderátor počasí zase zvážněl. „Jedna z nejstarších lidových moudrostí zní: Ranní červánky – přitáhnou moldánky. A ti, kteří dnes ráno pozorovali nádhernou oblohu nad Horním Suchopárem, už vědí, jaké počasí v nadcházejících dnech můžeme očekávat.“ Michalovi se na čele objevily vrásky. „Bohužel, je tomu tak, milí diváci z Horního Suchopáru – během slavnostního víkendu musíme počítat s přeháňkami. Teploty klesnou pod dvacet stupňů. Brrr… Na tuto roční dobu tady budeme mít opravdu chladno.“ Michal Mráček spiklenecky ztišil hlas. „Ale přiznejme si: Rytířský turnaj je přece mnohem zábavnější, když se protivník trošku vyválí v bahně. Na procvičení proto doporučuji zápas ve volném stylu, pěstní souboj a lukostřelbu. Nuže tedy, spánembohem, buďte zdrávi!“

„Bude pršet?“ Jeden lučištník, který běžel kolem nich, se znepokojeně podíval na nebe. Nemo pana Bílého hned nepoznal. Starosta byl převlečený za Robina Hooda. Měl na sobě světle zelené kamaše a tmavě zelenou tuniku. Vzadu se mu houpal dlouhý luk a toulec s šípy. Na hlavě měl naražený legrační špičatý klobouk s pérem. Starosta vešel do stanu s občerstvením a postavil se vedle Jakuba Straky. „Doufejme, že budeme mít dost hostů,“ svraštil ustaraně čelo.

„Ále…“ Jakub Straka sebejistě strčil palce za opasek a zhoupl se na podpatcích. „To je všechno jen otázka reklamy! Zítra skočím do letadla a přeletím s reklamním poutačem nad okolními vesnicemi.“

„Díky! Ale bude to stačit? Neměli bychom spíš nasadit nějaký trhák? Nějakou opravdu mimořádnou atrakci!“ Starosta Bílý sevřel pěst. „Něco, co každého opravdu přiláká… I kdyby lilo jako z konve!“

Kolem obou mužů se mihl stín. Zvláštní postava v plstěném klobouku a tmavém plášti přehozeném přes ramena.

„Není to…?“ Béda si stoupl na špičky. „Ano, je to on! Hej, Franto, tady, ahóój!“ mával nadšeně rukama.

„How-dee-doo!“ pozdravil Franta Paclík anglicky. „Tak co? Jak vypadám?“ Rychle se zatočil dokola, dlouhý plášť zavířil a rozevřel se jako obrovský květ. „Dobré, ne?“ řekl s hrdostí v hlase.

„Ohromné!“ chválila Otka a obdivovala bronzovou sponu, kterou byl plášť sepnutý. Na ní se skvěl znak Horního Suchopáru – Hrad Suchopár.

Chlapci uznale pokyvovali hlavou, kostým Frantovi opravdu slušel.

„Ty jdeš za ponocného?“ chtěl vědět Nemo.

„Cože?!“ Franta Paclík rozhořčeně kroutil hlavou. „To nemyslíš vážně! Já jsem středověký ceremoniář a posel! Herold! Vidíte tady tohle?“ Ukázal jim mosaznou schránku, kterou měl na koženém řemeni zavěšenou kolem krku. „Sem si schovám zprávu,“ vysvětloval, „a běžím!“

„Aha,“ chápavě přikyvoval Nemo. „To má logiku. Ale chtěli jsme ti říct…“

„Myslíme si, že brzo zase přijde balíček,“ skočil mu do řeči Béda. „Ale tentokrát ho prosím tě v žádném případě nesmíš otevřít!“

„… musíš ho hned přinést Nemovi,“ dodala Otka.

„Allright! V pohodě, lidi.“ Franta Paclík se ještě jednou zatočil a tiše odvlál pryč. Nešlo přehlédnout, že je na svou novou uniformu patřičně pyšný.

Otka šťouchla Nema do ramene. „Už budeš na řadě!“

Nemo se obrátil. Před ním už stála jen Evelína. Paní učitelka Kašpárková nabídla starostově dceři roli šenkýřky. Ale Evelína zavrtěla hlavou. „Já bych chtěla být raději rytířkou.“

Cože? Nemo nevěřil vlastním uším.

A učitelka biologie taky překvapeně zvedla obočí. „Rytířkou?“

„No ano!“ Evelína se odhodlaně postavila s rukama v bok. „Copak neznáte Johanku z Arku?“

„Jakou Zarku?“ Nemo se s tázavým pohledem obrátil na Bédu. Ten jenom pokrčil rameny. „Spíš nějakou Jarku… nebo bárku?“

Otka namítla: „Rytíři ve středověku by asi těžko pádlovali na člunu.“

„Máš pravdu, Evelínko.“ Paní učitelka jí podala poslední dřevěný meč.

„Proč by děvčata nemohla hrát rytířky? Tak si pěkně pořiď hezké brnění a nezapomeň: Kdo už je převlečený, nesmí používat nic, co ve středověku ještě neznali!“

„Jasně!“ Evelína vytáhla z pusy žvýkačku, přilepila si ji na meč a se šťastným úsměvem odhopsala pryč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neotvírat!!! Žhavé!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.