Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Nora Nimrichtrová, 2021

Cover © ZERO Werbeagentur GmbH, 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-0957-1 (ePub)

ISBN 978-80-277-0958-8 (mobi)

OBSAH

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Epilog

Poděkování

Pro tebe, Andrado.

Andie jsem pojmenovala podle tebe.

A jestli mám

být upřímná, tak mi tě často

připomíná. Člověka, který je tak

neuvěřitelně silný a chytrý a tak

často na to zapomíná.

Pro tebe, Sino.

Čekala jsi na tuto knihu od chvíle,

kdy jsem ji začala psát. Vidím před

sebou tvůj drzý úsměv.

Ta bowle je pocta tobě.

Soundtrack Andie & Cooper

Savage Garden – Truly Madly Deeply

Hozier – Work Song

Billie Eilish – when the party’s over

Kings Of Leon – Use Somebody

Macy Gray (Cover by Jasmine Thompson) – I Try

Ella Eyre – We Don’t Have to Take Our Clothes Off

Sting – Fields of Gold

The Script – Breakeven

Florence + The Machine – No Light, No Light

Kodaline – All I Want (Part 1)

Elderbrook & Rudimental – Something About You

Amber Run – I Found

Parson James – Only You

The Heavy – How You Like Me Now (Raffertie Remix)

Old Man Canyon – Phantoms & Friends

Bishop Briggs – The Way I Do

Kygo, Whitney Houston – Higher Love

Mark Ronson ft. Miley Cyrus – Nothing Breaks Like a Heart (in the Live Lounge)

Florence + The Machine – Shake it out

Shawn Mendes, Camila Cabello – Señorita

Opravdový milenec

je takový muž, který tě

dokáže vzrušit polibkem

na čelo, pohledem do očí

nebo klidně jen tím,

že zírá do blba.

Marilyn Monroe

Prolog

Láska někdy bolí

Andie

Ještě žádný okamžik mého života nebyl tak zahanbující jako tento. Přinejmenším mě žádný takový zrovna nenapadá. A je jedno, jestli se tenhle večer opravdu umístí na žebříčku mých katastrofálních momentů jako číslo jedna: ale mám z něj takový pocit, a to je to hlavní.

Myslím, že když nastane jakýkoliv strašný moment, je tak silný, že všechno, co se stalo předtím, zatlačí do pozadí.

Můj pokus o zachování důstojnosti ztroskotal. Teď sedím na schodech před restaurací, je pět stupňů a já se snažím si urovnat myšlenky v řinoucím se dešti, který se mísí s mými slzami a  smývá mi je z obličeje. Hlavou mi zběsilou rychlostí pádí otázky, jak se můj život mohl dostat až sem a tolik se mi vymknout z rukou. Znova a znova. Kdy se to stalo, proč – ale neptám se kvůli komu. To je to jediné, čím jsem si naprosto jistá.

Žádné drama, žádný chaos, žádná překvapení. Nic z toho nechci a nepotřebuju a od té doby, co se stala ta věc s mojí maminkou, jsem si namlouvala, že tomu v budoucnu uniknu.

A v tu chvíli, když cítím, jak mi chlad schodů a voda prosakují do šatů, se přidušeně a tiše zasměju. Protože jsem to nezvládla... Dostala jsem všechno, co nechci, a chtěla jsem něco, co nemůžu mít.

Můj život nikdy nebyl špatný a já jsem taky nebyla. Až teď. Až když jsem přišla do tohoto města a na tuto univerzitu. Než mě June zatáhla do toho proklatého klubu. Tenkrát jsem měla vzít nohy na ramena, potom by mě tenhle nesmysl minul. Místo toho bych byla doma, u své rodiny. Nestudovala bych, neudělala bych, co jsem udělat chtěla, ale byla bych šťastnější…, o tolik šťastnější.

Nebo ne?

Ponořím hlavu do dlaní, přes ramena a do obličeje mi sklouzne pár těžkých pramenů vlasů. Po tvářích mi dál tiše stékají slzy, zatímco stylově oblečení hosté restaurace kolem mě procházejí sem a tam. Jsou jako stíny, ani blízko, ani daleko. Zvedla se lehká mlha, je pošmourno. Mé tmavě hnědé vlasy jsou úplně promočené a těžce mi padají z ramen, přes která mám jen napůl přehozený plášť, ale nemám ani sílu, ani vůli s tím něco dělat. I když se mi každá částečka těla chvěje zimou, nedokážu se vzchopit a odejít. Někdo z restaurace se mě už ptal, jestli je mi dobře a jestli mi může nějak pomoct. Ne, nedělejte to, ne, nejde to. Opravdu ne. Proto jsem jenom zavrtěla hlavou. Ani si nejsem úplně jistá, jestli to vůbec mysleli vážně, ale jsou skvělí, že se zeptali.

Déšť neustává, bubnuje do mě jako bubeník na svůj nástroj v rytmu dobrého, rytmického beatu. Když se konečně přinutím zvednout hlavu a úplně se nepoddat téhle zoufalé situaci, ztěžka polknu a lehce zasténám. Protože ve mně všechno křičí, že je příliš pozdě na cokoliv.

Zatímco tady sedím a nadávám sama sobě, můj dech ve vzduchu tvoří malé obláčky, mrznu a teče mi z nosu. Už necítím ani jeho špičku. Nic nevidím, mám špinavé, mokré a rozbité brýle. Tak si je sundám.

Levou rukou nahmátnu skoro mechanicky vedle sebe malou, úplně promočenou látkovou kabelku, nacpu brýle dovnitř a vytáhnu mobil. Baterka každým okamžikem ztratí dech, červeně svítící, lehce rozmazaná čtyři procenta napravo na displeji se mi smějí do očí. Třesoucími se prsty si odhrnu několik lepkavých pramínků z čela a rtů, vytřu si kapky vody z očí – a je mi naprosto jedno, co se stane s mým make-upem, jestli na mně vůbec ještě nějaký zbyl – a potom zírám na svůj mobil. Hypnotizuju jména v seznamu kontaktů a vždycky se zastavím u jednoho.

Na tohle číslo už nikdy nezavolám.

Je jen málo lidí, kterým bych mohla dát vědět a zeptat se jich, jestli by pro mě nepřijeli, ale vlastně žádného z nich nechci vidět.

Přála bych si, aby tu byla June, a při myšlence na ni mi uklouzne tichý vzlyk. Přesto jí nezavolám. Možná proto, že se stydím. Možná z toho důvodu, že bych jí musela příliš mnoho vysvětlovat, především věci, které sama skoro nechápu. Protože mi nikdy předtím nepřipadalo tak těžké svěřit se své nejlepší přítelkyni. Asi proto, že chci být silná a tohle pro mě tolik znamená.

Nakonec každému můžou věci někdy přerůst přes hlavu. Každý se tu a tam může dostat do bláznivé a zapeklité situace. A ženy byly vždycky opouštěny, nebo ne? Mělo by mi to být jedno. Znám svou cenu. Ale tahle myšlenka a tohle vědomí jsou naprosto zbytečné, když se tak člověk necítí. Nedokážu pochopit, že prostě odešel. Že mi ještě nechal na stole peníze… Aniž bych chtěla, cítím se teď, jako by mi za ten večer zaplatil. S nadávkami sevřu volnou ruku v pěst. Skoro ji necítím.

Nezáleží na tom, že jsem zapomněla peněženku. Nikdy bych si ty peníze nevzala, i kdyby byly na taxíka…

Tiše zaskučím a přání, abych se odtud dostala pryč, mohla se vysprchovat a zachumlat do peřiny a pak probrečet noc, mě tak zaplaví, že to udělám: stisknu zelené tlačítko.

Zvoní to.

Moje šťastné narozeniny…

1

Konec jedné cesty
je zpravidla začátkem jiné.

Andie

Zaklepat na dveře je ta nejjednodušší věc na světě. Ale tyto přede mnou, z hrubého dřeva, s číslem patnáct, v budově B, jsou víc než obyčejné dveře, stejně tak jako to, co se skrývá za nimi – žádný obyčejný pokoj. Tam čeká něco nového. Začátek i konec.

Podívám se dolů na velkou hnědou tašku u nohou, zatímco mě na zádech tíží batoh a začíná mě tlačit do ramen. Mám pocit, že začínám cítit každý sval na zádech.

Únava svádí horečný boj s nervozitou a vzrušením, které mi řádí v žilách od té doby, co jsem přišla do tohoto města. Cesta do Seattlu byla namáhavější, než jsem předpokládala, což bylo hlavně tím, že co jsem se vydala na cestu z domova, neměla jsem chvilku klidu.

V hlavě se mi během cesty nashromáždilo příliš mnoho když a ale, která se láskyplně objímala, nebo spolu sváděla boj. A také se mnou. S mými nadějemi, přáními a sny.

Když jsem definitivně zapnula zip na tašce, přepadla mě panika – a ta mě ovládá doteď. Úzkost z toho, že se příliš změnila June – nebo já, že si tatínek s Lucasem neporadí sami doma – nebo já tady, a z toho, že to prostě všechno sama nezvládnu. Protože nejsem dost dobrá. Co když ještě nejsem připravená? Co jestli na to nejsem dost zralá? Co když se mi nebude líbit město, studium, univerzita, nebude to tak, jak si představuju? Co když se sem nehodím? Co jestli se budu muset vzdát svého snu o práci v oblasti pořádání eventů a marketingu spolu s June, nebo někoho zklamu? Co když…

Myšlenky se mi pletou jedna přes druhou, nestíhám je sledovat a v duchu volám stop, abych ten zmatek zastavila. Zhluboka dýchám a zastavím se, pokouším se přestat trápit a mást sama sebe. Uvědomuju si, že to, co dělám, je jen první krok z mnoha, které mohou vést k cíli. Může mě přiblížit tomu, co si skoro celý život přeju. Něco krásného. Jak z toho můžu mít teď strach? To je bláznivé. Zavrtím hlavou a zamračím se. Možná proto, že v posledních letech se stalo mnoho věcí jinak, než jsem si přála…

Tak jako tak dostanu odpověď na svoje otázky a úzkosti jenom jedním způsobem: když konečně zaklepu na ty zatracené dveře, které mám před sebou.

Studenti, kteří se smíchem nebo za družného hovoru procházejí chodbou za mými zády, vstupují nebo odcházejí ze svých pokojů, si mě začínají divně prohlížet. Není divu. Stojím tady už tak dlouho, že dívka, již jsem viděla vycházet ze dveří za mnou už strašně dávno, se právě před zhruba pěti minutami zase objevila s lahodně vonící obrovskou pizzou a zmizela v pokoji.

Soustřeď se! Narovnám ramena, zvednu ruku a ucítím, že mám lehce zpocenou dlaň, kterou si rychle otřu o džíny. Konečně ji sevřu v pěst, přistoupím ke dveřím a…

Dokázala jsem to! Klouby bubnuju do dřeva, jednou, dvakrát, hlasitěji a silněji, než jsem si myslela. Nadechnu se a potom si navyklým pohybem posunu brýle na nose o kousek výš, aby mi správně seděly.

Pak svěsím ruku a čekám.

Netrvá to dlouho a zvuky za dveřmi zesílí, jsou hlasitější a hlasitější, potom se dveře pomalu otevřou. Teď už nemyslím na to, co by mohlo být nebo bude, a nedívám se už na kresbu na dřevě, ale přímo do obličeje své nejdávnější a nejlepší přítelkyně, kterou jsem neviděla několik měsíců.

Ne, nezměnila se, bleskne mi hlavou. Udiveně mě pozoruje a má přitom pořád tu slonovinově bílou pleť, je perfektně nalíčená, vidím malý pršáček a upřímný pohled, který mi odjakživa prozrazoval její pocity. Jenom světlé, přírodní blond vlasy má jiné – kratší než dřív. Mnohem kratší, napadne mě při bližším pohledu. Vlasy, jež dřív měla až po zadek, teď nespadají ani pod lopatky a jemné pramínky se jí lehce vlní kolem obličeje.

„Andie,“ zašeptá. Oči rozevírá pořád víc doširoka, pozoruje mě tak soustředěně, jako by se chtěla přesvědčit, že jsem skutečná. Že opravdu stojím před ní. Asi právě přemýšlí, jestli do mě nemá šťouchnout nebo mě trošku štípnout, jenom aby se přesvědčila. Místo toho svraští čelo, trošku se nakloní a nakonec udiveně zamumlá: „Ó můj bože, jsi to vážně ty? Jsi tady.“

Zlehka vykřikne radostí, zatímco ke mně rychle přikročí a prudce mě obejme. Trošku zavrávorám, musím se přidržet rámu dveří, než ji k sobě silně přitisknu.

Zapomněla jsem, že June je všechno, jen ne tichá. Má tolik energie a vždy pohotově připravenou nějakou průpovídku, že člověk nemůže jinak než ji mít rád. Alespoň já to tak mám. Jsme spolu skoro odjakživa.

V té chvíli, kdy jí pohlédnu do tváře, mě začíná opouštět nervozita. Doslova cítím, jak se uvolňuju. Jak z mé mysli mizí všechny obavy. Najednou mám chuť se smát a nebráním se tomu, protože je to tak příjemné, tak osvobozující. June se ke mně přidá, kolíbá mě sem a tam a mně dělá dobře slyšet zase ve skutečnosti její smích, který znám odjakživa. Ne v telefonu nebo na obrazovce počítače.

June pro mě vždycky byla něco jako sestra. Z toho důvodu byly mé poslední měsíce bez ní zvlášť obtížné. Naše plánování dobrodružné budoucnosti, života a studia bylo dřív naprosto jiné. Bylo hezčí, jednodušší a méně mě děsilo. Co si myslí o takových plánech realita, je známé: moc ji nezajímají. Vůbec. Vlastně si myslím, že se jimi tajně baví. Přesto by nás obě ani ve snu nenapadlo, že by to mohlo dopadnout, jak to dopadlo, nikdy bychom si nemyslely, že by se vůbec něco mohlo pokazit.

Ačkoliv…, vlastně to není pravda. Jenom jsme si namlouvaly, že se to pokazit nemůže. Doufaly jsme, že se to nestane…

„Tak strašně ráda tě vidím,“ mumlám jí do vlasů, které mi mezitím zpola zakryly tvář, a užívám si toho, že ji držím v náručí.

V následující chvíli mě od sebe odstrčí a ustoupí o krok zpátky. Přitom si založí ruce v bok a svraští čelo.

„Ty jsi chtěla přijet až příští týden, ne? Ale to je teď už úplně jedno,“ dodá hned a mávne rukou. „Mám radost, že jsi tady. Chyběla jsi mi.“

„Ty mně taky,“ odpovím, zatímco se na sebe přátelsky usmíváme. Nevyprávěla jsem jí, že jsem tady, protože jsem to nemohla vydržet už ani den, a zároveň jsem byla kousek od toho, abych to odpískala a couvla. Protože jsem byla nadšená, napjatá, strašně jsem se těšila. Protože jsem měla strach.

„Pojď dál. Sára tady ještě není, je někde u rodičů v Iowě, nebo tak.“ June pokrčí rameny a bez varování popadne mou velkou cestovní tašku. Trošku zabručí. „Co to, Andie, k čertu táhneš? Jedeš na cestu kolem světa? Máš tam krávu? Svého bratra?“ Znovu se začnu smát a pozoruju, jak June zápasí s mým zavazadlem.

„Tak těžká zase není,“ namítám chabě. June mezitím s lehkým hekáním a s odhodlaným výrazem táhne tašku za sebou do pokoje a skoro vyorá brázdu v již letité laminátové podlaze. Mezitím si mě soustředěně prohlíží přimhouřenýma očima a já za sebou zavřu dveře.

OK, taška je zatraceně těžká, ale nikdy jsem nebyla moc dobrá v balení věcí, tak by ji to nemělo překvapovat. Je to náročné. U každé maličkosti člověk přemýšlí: budu to potřebovat? Je to nezbytně nutné? A odpoví si ne, přesto to neodloží, ale ještě chvíli si to prohlíží, protože se potom zeptá sám sebe: co když přesně tohle budu potřebovat? Někdy. A aniž by to člověk zpozoroval, začne najednou do tašky pěchovat celý svůj život.

Musím přiznat, že to byl taky důvod, proč jsem si výjimečně dopřála jízdu taxíkem, abych mohla vystoupit přímo před kolejí, místo abych jela autobusem, a to mi spolu s cestou z Montany a zaplacením části studijních poplatků udělalo už menší – nebo spíše středně velkou – díru do mého mikroskopického rozpočtu. Když to úplně mimochodem zmíním, June mlaskne jazykem, což znamená směs nesouhlasu a pokárání.

„Vyzvedla bych tě. Mohla jsi jednoduše zavolat.“

„Chtěla jsem tě překvapit.“

„To se ti povedlo!“ přisvědčí a pak obšírně vysvětluje mému zavazadlu, co se mu stane, když nebude dělat, co ona chce. Předtím jsem ji chtěla zarazit, aby netahala tu tašku sama, ale když si June něco vezme do hlavy…, pobaveně vzdychnu a kloužu zatím pohledem Juniným studentským příbytkem dívčích kolejí, znovu poznávám spoustu věcí, které mi ukazovala během našich videohovorů nebo byly v pozadí některých fotografií. Společný obytný prostor není nijak zvlášť velký, ale působí docela útulně se svými veselými stěnami, někde bílými, někde sluníčkově žlutými, a světlými závěsy. Stojí tu stará rozkládací pohovka, stolek, na kterém zanechaly své stopy voda a hrníčky s kávou, jenž už má svá nejlepší léta za sebou a jehož rozviklanou nohu jistí navršené ubrousky a tácky od piva. Stojí na něm tři napůl vypálené svíčky. To celé doplňuje velká, úzká bílá komoda a starožitná otevřená skříň z tmavého dřeva, přecpaná cédéčky s filmy, knihami a časopisy. Podlahu zdobí načechraný pestře puntíkovaný koberec, jehož okraje vypadají, jako by je ohryzávalo několik generací myší.

Odtud vedou dvoje dveře, jedny vlevo a druhé vpravo, asi do Junina pokoje a místnosti její spolubydlící Sáry.

June zaparkuje s hlasitým hekáním moje zavazadlo na druhou stranu pohovky. „Abychom se přes to u dveří nepřerazily,“ vysvětlí. June náklad odtáhla přes koberec kolem stolu. Vážně? Nemám zdání, jak jsem mohla tak těžkou tašku s jediným funkčním kolečkem dopravit až sem.

June se ke mně vrátí a ztěžka oddechuje. „Vítej na naší univerzitě! A vítej v Seattlu.“ Samým štěstím rozpřáhne ruce a zatočí se dokola. „Zvládly jsme to. Dokážeš tomu uvěřit?“

Skoro, pomyslím si jen. Skoro. Zapomíná, že je ještě třeba udělat pár důležitých věcí, než začne semestr.

„Je to úplně bláznivé,“ odpovím, konečně shodím svůj batoh a protáhnu si namožená záda. „Teď už chybí jenom sehnat si nějakou práci a bydlení, že jo?“ Sebejistě na ni mrknu a chtěla bych, aby to také tak znělo. Jiný člověk by to možná tak vnímal, ale June už mě zná velmi, velmi dlouho… Příliš dlouho. Na pár vteřin zjihne, pak nasadí odhodlaný výraz a pevně mě popadne za ramena.

„Všechno bude dobré. Něco pro tebe najdeme! Zvládla ses dostat na školu, obě jsme to dokázaly, budeme spolu studovat a další věci už půjdou samy: práce, byt, zkoušky, vlastní firma, ovládnutí světa.“ Zamává řasami a já se rozesměju. „Jak ti to říkám pořád.“

„Pěkně jeden krok po druhém, jinak člověk zakopne,“ opakuju slova, která mi June celý život vtlouká do hlavy.

„Správně! A když už jsi tady, půjdeme něco sníst a všechno ti ukážu. Předtím by sis určitě měla odpočinout. Pohovka je ode dneška tvoje.“ Ukáže plná pýchy na obludu, která na druhý pohled už tak neútulně nepůsobí. Kdybych si na ni mohla lehnout, už bych neudržela oči otevřené.

„Sára ti teda opravdu řekla, že nevadí, když u vás na chvilku zůstanu?“ ptám se ještě pro jistotu, zatímco potlačuju zívání.

„Nějak tak.“ Zpozorním.

„Takže ne.“

„Řekla, že ano, to je hlavní.“ June poodejde, vzdorovitě založí ruce na prsou a vystrčí bradu. Ach jo, umím si představit, co se tu dělo.

„Nedalas jí pokoj, až jí povolily nervy a snesla by ti modré z nebe, jenom abys přestala, nemám pravdu?“

June se zašklebí a zamumlá pár nesrozumitelných slov, zatímco rukou šermuje ve vzduchu. Musím se ovládat, abych se zase nerozesmála. Vím velmi dobře, jak umí být tvrdohlavá. Je jedno v čem. Zvlášť když jde o poslední sušenku v dóze, na kterou máme chuť obě. June nediskutuje, vede boje na život a na smrt!

A většinou vyhrává.

„Opakuju se, ale je naprosto skvělé, že jsi tady,“ zdůrazní a vytrhne mě ze zamyšlení.

„Než mě objeví vrátný,“ mumlám, ale ona mou námitku přejde a mluví dál.

„Kdyby to záleželo na mně, mohla bys dokonce spát v její posteli, než se vrátí a začne škola, ale ta dobračka si pokoj zamkla.“

„To přece nevadí.“

„Přivádí mě k šílenství. Vlastně vším, co dělá nebo říká.“ June hlasitě vydechne a pak silně odfrkne. „Ty jsi se mnou měla bydlet…, to je strašný!“ V tom jí jen těžko můžu odporovat. „Ale ode dneška bude všechno jinak! Bude to lepší!“ Poslouchám June dál, ale jsem teď už opravdu tak unavená, že kdyby do mě strčila, tak asi zůstanu ležet. Přesto udělám krok, narovnám svíčky na stole, stojí tam totiž nakřivo a nepořádně a já…

„Andie!“

Okamžitě stáhnu ruku a omluvně se na svou nejlepší přítelkyni usměju. Jemně mě zatlačí na pohovku, na kterou nemotorně žuchnu, a… ach, pro všechno na světě, to je příjemné. Uklouzne mi blažený vzdech.

„Prostě nezačínej věci komplikovat!“ June zná všechny moje vrtochy. „Měla by ses vyspat, ale předtím ti řeknu: to, že jsi tady, musíme bezpodmínečně oslavit. Teprve nedávno jsem našla fakt cool klub, je kousek odsud. Zajdeme tam. Bude se ti to líbit. Proto by ses měla vyspat, najíst, vysprchovat, upravit si hřívu a potom ti najdu ten nejžhavější outfit, jaký mám ve skříni.“

„Tohle mi nedělej, June! Snažně tě prosím!“ mumlám zoufale, zatímco nořím tvář do jednoho z bílých polštářů a usínám.

„Ale, žádné odmlouvání. Už ses doma dost často vykrucovala – což bylo v pořádku, ale dnes večer musíš být ztělesněná elegance.“

„Ty víš, že na to moc nejsem.“ Cítím se jako malé dítě, které nechce sníst ovesnou kaši.

„Andrado Lucío Evansová! Jsi chytrá, máš ducha a tělo, před kterými by se mělo klečet, a dnes se rozloučíš s tímhle obrovským šedým svetrem.“

„Zrovna ty mi chceš dělat přednášku o tom, že by se člověk neměl schovávat a vyhýbat se pohledům ostatních?“ To je citlivé téma, ale v okamžicích, jako je tento, musím své nejlepší přítelkyni připomenout, že o těchto věcech také ví své. Ne že bych s tím já měla problém: mám své tělo ráda, ale k Junině lítosti prostě také miluju ty úžasně pohodlné mikiny s kapucí a měkoučké kostkované košile. Ale má slova jsou dlouhodobě ignorována. June se totiž takovými věcmi nenechá zviklat. Navenek. Kdyby to tak bylo ve všem…

S námahou se mi povede trošku pootevřít oko, abych se na June vyčítavě podívala.

„To je něco úplně jiného a to ty víš taky! Kromě toho se ukazuju velmi ráda.“

„June…,“ začnu, protože si zase začíná něco nalhávat a míchat několik věcí dohromady.

„Andie,“ přeruší mě ihned naléhavě a já se zarazím. Její stoický pohled vystřídá náhle úpěnlivý výraz a našpulí pusu. Ach, jak ta to umí. Pokračuje neochvějně dál. „Když to uděláš a půjdeš se mnou, můžeš se tam možná zeptat na práci. Před několika dny tam každopádně hledali nějaké lidi do šatny. Studenty.“

To je skutečně pádný důvod k návštěvě. Potřebuju práci, a to velmi rychle a naléhavě. Zatraceně!

„Nenávidím tě.“ Znovu se mi klíží oči a já se zavrtám hlouběji do polštáře.

„Ne, to není pravda, to víme obě!“ slyším ji ještě říkat, než odněkud vytáhne deku a přehodí ji přese mě.

O několik hodin později stojím před nějakým klubem, nad jehož vchodem se tučnými písmeny skví nápis: MASON’s. Obrovský svítící nápis vytváří na fasádě budovy z tmavě červených cihel nádhernou hypnotickou hru světel a stínů. Jako by to byl vchod do jiného světa, kde je všechno barevnější a živější. Zevnitř k nám proniká silný, elektrizující zvuk baskytary a vyvolává ve mně počínající vzrušení. Ani nevím, kdy jsem byla naposledy tancovat, když vynechám hospodu U Glena se všemi těmi lidmi, kteří vědí, jak jsem špatná v karaoke, a kteří mě buď viděli běhat kolem ještě v plínkách, nebo zablácenou od práce na ranči.

Pomalu začínám přešlapovat z nohy na nohu. Nejenom proto, že si ještě musím zvyknout na model, do kterého mě narvala June, ale především proto, že přes docela obstojnou čínskou instantní polévku, horkou sprchu a chvíli spánku jsem pořád nějak mimo a snažím se neusínat. Než jsme se vydaly sem, ukázala mi June část koleje a kampusu a já jsem za ni hrozně ráda, že tam může žít. Těší mě, že jsme se obě dokázaly dostat na Harbor Hill, abychom spolu konečně začaly žít naši budoucnost, a že jsme se o kousek přiblížily našemu snu, že společně něco vybudujeme, osamostatníme se a budeme svými pány. Ano, jsem ráda a jsem vděčná, že mě u sebe nechá bydlet tak dlouho, jak to půjde. Přesto je hluboko ve mně malý černý mráček; něco, co June závidím, co nemám, ale vždycky jsem mít chtěla: stipendium, místo na koleji, žádné starosti. Oukej, alespoň ne ty, které se točí kolem střechy nad hlavou a červených čísel na bankovním účtu.

Přestaň s tím! kárám v duchu sama sebe a připomenu si, že moje nejlepší přítelkyně si ani nevybrala, ani nepřála, abych začala studovat později, a musela si to proto financovat sama. A June by pro mě udělala všechno. Ona sama už prožila dost špatných dnů a úplně si zaslouží tenhle kousíček štěstí.

Domlouvám sama sobě, že nakonec nějak všechno dobře dopadne. Nějak…

Ztěžka polknu, třu si paže a nadávám si, že jsem si nevzala nějakou lehkou bundu nebo vestu. Podzim je přede dveřmi, a i když je vzduch celkem vlahý, je mi zima. Myslím, že za to může zmíněný nedostatek spánku a málo klidu.

Při pohledu na nohy začínám postrádat své pohodlné kalhoty.

„Nemůžu uvěřit, že se to právě děje,“ zamumlám spíš sama pro sebe než k June, zatímco si znovu stahuju sukni dolů. Nebo se o to snažím. June mě nacpala do černé kožené sukně, která je úzká a přiléhavá, ale sahá mi naštěstí skoro až po kolena. Na nohou mám ultramoderní boty na dost vysokých podpatcích, na nichž může člověk dělat jen dvě věci: zakopávat, nebo někoho zapíchnout podpatkem. Do sukně mi ležérně zastrčila světlou blůzu, horní knoflíčky mám rozepnuté, podle ní přesně tak, že to budí zvědavost, ale ne víc – ať už to znamená cokoliv. Ano, mám určitě trošku širší boky než ona a mám kratší hrudník, ale to mě nikdy nezachránilo. Junina skříň je pro mě mystérium, je jako kabelka Hermiony, do které se všechno vejde a kde se dá všechno najít.

A bůh módy se mnou dosud neměl žádné slitování, místo toho vždycky vložil ty pravé kousky do Juniny ruky, když se chopila příležitosti mě obléknout.

„Přestaň se tvářit nešťastně, to ti jenom udělá vrásky! Jsi mladá, jsi krásná a díky mně teď celý svět smí spatřit tvé krásně formované nohy,“ odpoví, zatímco ukazuje na příslušné tělesné partie. Jako bych dosud žila v pastoušce.

Otráveně nakrčím nos a přemýšlím, že na ni vypláznu jazyk, jenom tak, protože by mi to ulevilo a nemám na skladě žádnou odpověď.

Právě se znovu pokouší něco zahlédnout nad hlavami davu. Já jsem to už vzdala, protože na rozdíl od June, navzdory pekelným botám, měřím pod sto sedmdesát. Přitom jsou mé podpatky ve srovnání s jejími ještě směšné.

„Bude se ti tu líbit,“ říká mi June už posté a pokaždé se snaží, aby to znělo o trošku přesvědčivěji. Přitom svírá svou kabelku, ve které se skrývá víc, než se zdá. Nevzpomínám si, že by June někdy odešla z domu bez své pohotovostní soupravy s líčením a čokoládové tyčinky. Cukají mi koutky, když pozoruju, jak vedle mě natěšeně poskakuje a pořád natahuje krk, aby zjistila, proč se fronta tak vleče. „Kdybychom tak už mohly dovnitř,“ mumlá a trošku vysune spodní ret.

„Ráda vidím, že ses během studia, kdy jsem tu nebyla, vůbec nezměnila a neudělali z tebe trpělivého člověka,“ pronesu lakonicky a potlačuju smích. Zvlášť když na mě vrhne jakoby naštvaný, plamenný pohled a založí ruce na prsou.

„Umím být trpělivá. Když na to přijde a mám pocit, že to někam vede. To se opravdu tu a tam stane. Někdy…“ Zatímco vraští obočí a přemýšlí o tom, nedokážu už déle zadržet smích.

Je neuvěřitelné, že zrovna ten člověk, který mě celý můj život nabádá, abych postupovala krok za krokem, je ta nejméně trpělivá osoba pod sluncem. Přitom pro to není skoro žádný důvod, jelikož fronta před námi už není zas tak dlouhá. Už dohlédnu na vyhazovače u vchodu, a dokonce na vstupní prostor u dveří, který hlídají a pouštějí jím lidi dovnitř v určitých rozestupech.

„Už jsi mluvila s Marou a Davem?“ uklouzne mi náhle, a sotva ta slova vypustím, už jich lituju. Znám June odjakživa a strávila se mnou víc času u nás než u sebe doma. Je mi jasné, že o tom mluví jen nerada, protože ji to bolí, ale já se nevzdávám naděje, že se zase nějak dá se svými rodiči dohromady a budou zase pořádná rodina.

Hluboký nádech, uhne rychle očima ke straně – a když už jsem si jistá, že mi určitě neodpoví, zaslechnu tiché „ne“. Skoro mechanicky si chce prohrábnout vlasy a zarazí se, protože ihned nenahmátne svou dlouhou hřívu. Zřejmě byla u holiče teprve před pár dny. Což je taky důvod, proč mi to zatím neřekla. Tak ještě jednou, tentokrát výš, a pak začne na prsty navíjet malé pramínky.

„Úplně na začátku semestru jsem se pokoušela mámě a tátovi zavolat, ale měli tam jen schránku. Potom jsem to zkoušela do práce a na mobil. Skoro každý týden.“ To mi nevyprávěla. June se odmlčí, proto ji chytnu za ruku. Je studenější, než jsem čekala. Krátce mě stiskne a okamžitě se pokusí o úsměv. „To je v pořádku, Andie. Nemají čas. My to máme stejně. Hele, koukni, jsme na řadě.“

Podívám se před sebe, rozladěná náhlou změnou tématu. Má pravdu. Vůbec jsem si nevšimla, že jsme postoupily tak daleko. Ale je pravda, že June je přebornice v odbíhání od problému. Přitom jsem jediný člověk, před kterým si nemusí na nic hrát, před nímž nemusí předstírat, že je jí to jedno a že jí nevadilo, že její rodiče byli v posledních jednadvaceti letech víc pryč než doma. To, že u nás pak June dostala vlastní pokoj a…

„Přestaň o tom konečně dumat, Andie,“ napomíná mě jemně, a když vidí můj udivený výraz, naposledy mi láskyplně stiskne ruku, pak ji pustí. „Je to na tobě vidět. Krčíš nos, když myslíš na nepříjemné věci nebo příliš hloubáš. Prostě to tak je. To je v pořádku. Opravdu!“

Váhavě přikývnu. Doufejme, že někdy bude…, jednou.

2

Někdy to začíná malými,
nenápadnými událostmi.
A občas barevným
koktejlem na prsou.

Andie

Klub je větší, než jsem si myslela, a působí na mě mnohem prostorněji než zvenčí. V uších mi zvučí divoké basy, beat mi pulzuje tělem a mám pocit, jako by ze mě zmizelo napětí a zaplavovaly mě hormony štěstí. Protože si opravdu začínám tenhle večer naplno užívat. Když jsme se usadily u velkého baru, přímo naproti velkorysému tanečnímu parketu, osmělím se a prohlížím si klub zevrubně. Taneční parket lemuje něco jako široký balkon, ze kterého se dají pozorovat veselící se davy. Člověk může vzhlédnout až ke stropu, na němž se v rytmu hudby mísí různá barevná světla. Je to, jako bych viděla polární záři. Úžasné. Nepopsatelný pohled. Postranní trámy dodávají prostoru originální vzhled. Styl, který je směsí starobylosti, klasiky a působí trošku futuristicky, ladí s ocelovými trubkami, vinoucími se tu a tam po zdi, a s různými dřevěnými detaily a cihlovými stěnami.

„Docela pěkný, viď?“ volá na mě June a já jen přikývnu, zatímco se opíráme o pult a já si všechno prohlížím. Úplně vzadu zahlédnu ještě další bar, menší a šikovně vestavěný do rohu. Na stěně za ním ukazují barevné nápisy cestu k toaletám. Nalevo to vypadá jako schodiště, kterým se asi dá vyjít do druhého patra. A přímo naproti, na druhé straně dlouhé, obrovské místnosti, rozeznám další schody. Působí spíš nenápadně, přimykají se hned ke stěně a jsou dole uzavřené elegantním, ale zároveň jednoduchým řetězem. Vedou k nějakým dveřím v mezipatře. Co za nimi jenom může být?

Ačkoliv je do půlnoci ještě daleko, je nacpáno k prasknutí a v klubu začíná být horko. Pořád si posunuju a ohrnuju rukávy blůzy – v naději, že budou konečně držet, potom si přehodím vlasy na záda, na chvilku je nadzvednu, aby mi šíji ovanul vzduch, a užívám si toho osvobozujícího pocitu na kůži.

„Aspoň cop, June! To bys mi mohla povolit.“

Začne se hihňat, sáhne po mých loknách, zaplétá je a já svěsím ruce.

„Ale tobě tak sluší, když je máš rozpuštěné.“ Co jí mám jenom odpovědět? Mám to taky ráda, ale v podstatě jsem dost praktická. A abychom k sobě byli upřímní: rozpuštěné, těžké a dlouhé vlasy ve většině případů vůbec praktické nejsou. Ani při úklidu, vaření nebo učení – pořád padají do obličeje, cuchají se nebo skončí napůl v polévce, a už vůbec se nehodí k tancování, kdy mě omotávají jako žíznivá chapadla a vzbuzují dojem, že mě brzy pohltí, a taky se nekamarádí se zpocenou kůží.

Zrovna když si narovnám brýle a chci k tomu něco říct, June znovu pokyne barmanovi, který si jí tentokrát všimne a o pár vteřin později se k nám nakloní. Rozzáří se a June také. Vypadá jako řecká bohyně. Má obdivuhodné sebevědomí, zvlášť proto, že samu sebe nevnímá tak, jak ji vidím já, ale má na sebe jiný názor.

„Co vám můžu přinést?“ vytrhne mě barman ze zamyšlení.

„Vodu,“ odpovím přátelsky.

„A dva koktejly bez šlehačky. Prostě nás překvap, Jacku,“ poprosí ho June svým nezaměnitelným způsobem a uličnicky na něj mrkne, on s úsměvem přikývne a pustí se do práce.

„June,“ varuju ji. Nemůžu si žádné koktejly dovolit – ne po horentním vstupném do tohohle klubu.

„Co je?“

„Už jsem si objednala vodu.“

„To je pravda. A já dva koktejly. Zvu tě.“ A kření se na mě. Tak dlouho, až rezignovaně zavrtím hlavou a přisvědčím jí. Je mi to tak nepříjemné, ale… co mi to udělá, když přijmu jeden drink od své nejlepší přítelkyně? June se teď daří finančně dobře, zvlášť díky stipendiu, za které vděčí svým skvělým známkám. Moje na to nestačily. Kvůli všemu tomu, co se dělo během posledních dvou let, jsem se nemohla soustředit ani na závěr studia, natož na nějaké testy. Proto mi nabídli místo až teď.

„Oukej, jenom tenhle jeden. Na zdraví.“ June mě bouřlivě obejme.

„Ty víš, že to nemusíš pít,“ šeptá tiše.

„A ty víš, že bych to nedělala, kdybych nechtěla,“ opáčím a je to pravda. Myslela jsem, že voda bude po dlouhé cestě a nedostatku spánku nejlepší, ale jeden koktejl mi taky neuškodí.

Chtěla bych slavit.

„Děkuju,“ pronesu ještě a nemusím jí říkat, za co.

„Pro tebe cokoliv!“

Pustíme se.

„Samozřejmě se s tebou vyrovnám, jakmile budu mít práci. Dnešní noc se ještě odvážu, ale potom…“ Šelmovsky se na ni usměju. „… potom budu zase pít svou zázvorovou vodu. Budu zase holdovat svým džínům, teniskám a svetrům a ty s tím nic nenaděláš.“ Opravdu mě stojí hodně úsilí, abych se nezačala nevázaně chechtat při pohledu na výraz své kamarádky.

„Já vím, já vím.“ Vzdychne a olízne si jazykem rty. „Za tu oběť, kterou jsi přinesla dnes večer, budu tvou věrnou přítelkyní a někdy si obléknu mikinu s kapucí nebo tu tvou strašně velkou dřevorubeckou košili, kterou tak miluješ. A budu se v tom dívat na film od začátku do konce. A možná si i vezmu kašmírové ponožky, které si přetáhnu přes džíny, a naprosto se nebudou hodit k vršku, pod nímž samozřejmě nebudu mít podprsenku. Pohodlí především.“ Zatímco to říká, má obličej bolestně stažený, jako by ji stihl nával nevolnosti nebo se právě pomazlila s elektrickým úhořem. Vyprsknu a June se ke mně po chvilce přidá. „Jeden jediný film! A to velmi krátký. Velmi krátký!“ pronáší ke mně se zdviženým ukazováčkem. Přimhouří oči, zatímco já slavnostně přikývnu. June se bez podprsenky a v nadměrném oblečení prostě necítí dobře. Má to hodně co dělat s jejím – jak si já myslím – ne úplně realistickým vnímáním sebe sama, skoro jako by jí přiléhavé oblečení připomínalo, že je hezká. Přesně proto je pro mě tento ústupek tak cenný…

„Ostatně, odkud víš, jak se jmenuje?“ Neurčitě ukážu směrem k chlapíkovi, který nás právě obsluhoval.

„Má to na jmenovce, baby!“

Jí opravdu nic neunikne.

Stojíme v tichém souznění u baru, čekáme na naše pití a June se začne pomalu pohupovat v rytmu hudby. A já cítím, jak mě ten tlak, starosti a tíha zodpovědnosti za náš plán dočista opouštějí. Když se Jack vrátí, přátelsky mu poděkuju a sáhnu po své vodě. Po straně stéká několik kapek, sklenice je orosená. Kromě pár kostek ledu je v ní i plátek citronu. To miluju. Potom nám přes pult přisune naše koktejly a já vidím, že má June pravdu. Na tmavé košili má malou cedulku se jménem. Pak mě napadne…

„Promiň, Jacku?“ začnu váhavě. Chce se právě otočit, ale zastaví se a nakloní se ke mně přes pult, aby mi lépe rozuměl. „Moje kamarádka říkala, že možná hledáte brigádnici nebo tak něco?“

Jack si několikrát přejede rukou přes hladce oholenou bradu.

„To je možné. Musel bych se zeptat,“ vysvětlí mi a já mu stejně poděkuju. „Někoho za vámi pošlu.“ To zní dobře. Třeba mám štěstí.

„Vidíš!“ triumfuje June a vypadá přitom nekonečně pyšně. „Věděla jsem, že to někde inzerovali.“

„Ty sis nebyla jistá?“ Nevěřícně se na ni podívám, ale ona jen pokrčí rameny.

„Byla jsem si jistá skoro na padesát pět procent, to je vždycky víc než půlka,“ odpoví se sebejistotou vítěze, jako by to bylo nějaké vysvětlení.

„Kolikrát jsi tu vlastně byla?“ zeptám se jí místo toho a sevřu sklenici s vodou v dlaních. Nejraději bych si ji přitiskla na čelo, šíji a – zatraceně – i do výstřihu. Chlad je božský!

„Jenom dvakrát. Jednou velmi krátce. To by mohl být třeba náš klub, Andie!“ oznámí slavnostně a vypadá přitom, jako by se jí splnil velký sen.

Pobaveně se napiju, tekutina mi svlažuje hrdlo a teprve teď cítím, jakou mám doopravdy žízeň. „Bože, to je dobré!“ vydechnu nadšeně, přičemž June se už napila koktejlu a přisune ke mně ten druhý.

„Jen počkej, až ochutnáš tady tohle.“

Se smíchem odložím vodu a sáhnu po té barevné věci a – má pravdu. Je to určitě ten nejlepší koktejl, jaký jsem kdy pila. Není příliš sladký, nezanechává tu skoro houbovitou pachuť na jazyku, zato je ale lehce pikantní, ovocný. Rozzáří se mi oči.

„Úžasné,“ šeptám. Proti tomu byly všechny předchozí drinky v mém životě jen špatný vtip.

„No jo,“ zasténá June po dalším doušku a týpek za ní se hned otočí a přistoupí k ní. Vnímám každý jeho pohyb.

„Ahoj,“ začne hraně hlubokým tónem a já si musím dávat pozor, abych se nezačala nahlas hihňat. Místo toho pevně svírám sklenici a pozoruju svou kamarádku. To by mohlo být opravdu napínavé.

June se na chlápka znechuceně podívá a čeká, jestli se bude něco dít.

„Já jsem právě…“ Ihned se zarazí a svraští obočí. Je víc jak zřejmé, co mu zrovna běží hlavou.

No tak, co je? Slyšel jsem tě sténat a říkal jsem si, že by byl dobrý nápad tě pozdravit? Je mu zřejmě jasné, že by to byl opravdu blbý začátek rozhovoru. A já? Já jsem se odtrhla od svého koktejlu a držím si ruku před ústy, abych zakryla svůj vrcholně pobavený úsměv, který se mi při té myšlence rozlil po tváři.

„No prostě jsi mě zaujala a myslím, že by sis teď měla jít se mnou zatančit,“ pokouší se znovu, a to velmi urputně. Není nijak zvlášť výmluvný, ale je to vždycky lepší než ta věc se sténáním.

„Opravdu bych měla?“ zeptá se June milým hlasem, zatímco já v duchu na chlapíka křičím: „May day, may day!“ Vím totiž velmi dobře, že to může špatně skončit. Přinejmenším jestli hned neřekne něco roztomilého, nebo prostě neodejde…

Nehýbá se z místa, dál hledá slova, má otevřenou pusu, zasekl se a v tom okamžiku, kdy June zvedne elegantně obočí – jenom levé, zasáhnu, protože mi ho začíná být opravdu líto.

„Děkuju, že jsi k nám přišel, ale moje přítelkyně bohužel nemá zájem. Něco dnes oslavujeme. Ale určitě najdeš nějakou jinou ženu, která si s tebou ráda zatancuje.“ Když se ke mně obrátí, jako by teprve teď zpozoroval, že tam jsem, vysunu bradu. Zkoumavě si mě prohlíží a já odolám pokušení prchnout nebo se přinejmenším zakrýt rukama. Nenávidím to. Tenhle druh pohledu, kterým vás ten dotyčný nejen pozoruje, ale spíš nějak posuzuje. Cítím, jak se mi hrne krev do tváří, a stisknu rty, až mě to skoro zabolí.

„Kdo jsi?“

Nemyslí to špatně. Určitě ne. Určitě je opilý, nebo… prostě blbec, našeptává mi hlas v hlavě. Bohužel nejsem v takových okamžicích zrovna moc pohotová, odpověď mě většinou napadne až za několik hodin. Nebo dnů. Týdnů… Místo abych mu tedy vmetla patřičná slova do obličeje, cítím, že mi nejen planou tváře, ale jsem zaručeně rudá jako rak.

„Měl bys jít pryč.“ June se taktak ovládne, aby po něm neskočila. Kdyby byla komiksová postavička, hořel by jí v očích oheň, nebo by se jí z uší a nosu lehce kouřilo.

Týpek úplně nečekaně chytí June za stehna a zadek, chce ji k sobě přitisknout, ale ona ho okamžitě udeří do ruky, až ji pustí.

„Ale prosím tě, kotě,“ začne. To je nejenom ta první, ale očividně i největší chyba, kterou od té chvíle, co k nám přišel, udělal – June úplně ztratí sebeovládání.

Dosud měla jen jednoho stálého přítele a ten jí během toho roku, co spolu byli, říkal přesně tahle slova – pořád dokola. Na June působí jako rudý šátek a já tomu naprosto rozumím. I já tuhle větu absolutně nesnáším a musím se vždycky ovládat, abych neobrátila oči v sloup, když to někdo pronese. Protože mě prostě nenapadá žádná vhodná odpověď a ten tón je vždycky stejný. Cítím v sobě směs odporu a vzteku, což je okořeněno špetkou arogance a zlosti, podle situace. Co tím jako chtěl říct? Nanejvýš to evokuje takové věci jako: Nedělej se! Co to má být? Nekaz hru. Nebo: Vždyť ti nic nedělám, jenom jsem ti dal pusu; nebuď taková stydlivka. To poslední mělo stejný význam, jako když řekl Drew: Ale prosím tě, kotě!, když ho June nachytala s Amber na zadním sedadle svého auta během maturitního plesu. Asi by řekl i něco jiného, kdyby ho June nevytáhla z auta a pořádně nenakopala jeho takzvanou mužnou ozdobu, přičemž mu zmodral obličej a pokoušel se zachránit si koule.

Drew si beztak nic nezasloužil – ani June, ani svoje koule. Protože to je jeden z důvodů, proč od té doby už žádnému muži nedůvěřovala, ale hlavně taky proto, že o sobě začala pochybovat. O své ceně, inteligenci a své kráse. Stejně jako o tom pak pochybovalo pár dalších mužů po něm…

„Teď mě dobře poslouchej: byla jsem příjemná a ochotná naslouchat tvým blbým kecům, než jsi urazil mou nejlepší přítelkyni, a teď ti říkám, že máš zmizet.“ June přistoupí s přimhouřenýma očima úplně těsně k němu a přesladce se usměje. Jeho kumpáni se jako supi nakloní, aby jim nic neuniklo. A potom June zašeptá: „Nikdy po tobě nebudu tak vzdychat jako po tomhle koktejlu.“

Opravdu ji napadla stejná myšlenka jako mě. Oukej, teď je s mým sebeovládáním konec. Vybuchnu smíchy a ano, mrzí mě to. Ale buďme upřímní, nezasloužil si, aby ho June odmítla nějak zvlášť zdvořile. To, že se jeho tři přátelé v pozadí královsky baví, tomu taky nepomáhá, ale je to pochopitelné.

Pohrdavě se na mě podívá a se znechuceným úšklebkem se neochotně vzdaluje. Rozumný chlapec.

„Neuvěřitelné,“ naznačí mi June pohybem úst, přitom špulí přehnaně rty, což mě přiměje k pobavenému zavrtění hlavou.

Hudba je pořád příjemnější, znovu mě zaplaví rytmus a rozesměju se. Ne kvůli tomu klukovi, ale jednoduše proto, že mi dělá dobře, že jsem blízko June a že jsme udělaly první krok směrem k cíli. A protože je hezké na chvilku všechno hodit za hlavu. Zítra v tom budu pokračovat, budu mít starosti, plány, seznam úkolů a celý svůj svět. Dnes nechci. Tento večer jen naslouchám June, která mi vypráví o životě na kolejích, úžasných kavárnách a obchůdcích a svých přednáškách. Hodně z toho už znám, nakonec jsme si často volaly, ale nemůžu se toho znova a znova nabažit, teď když jsem tu taky.

Hlasitě srkám koktejl ze sklenice a k mému údivu mě rozesmutní, že už je prázdná. Bylo to vážně dobré. Tak se podívám na June, předsunu trošku spodní ret a přidržím jí sklenici pod nosem. Bez výčitek svědomí. Bez toho tichého hlasu někde hluboko uvnitř, který mě obyčejně nenechá na pokoji, kvůli němuž všechno v mysli znovu a znovu cupuju na kousky, a bez špatného pocitu, že si už další nemůžu dovolit. Protože o něj June vlastně žádám.

Trvá to chvilku, a potom pochopí, co jí chci říct. A poté, co překvapeně vykulí oči, tleskne radostně do dlaní, obrátí se a zavolá: „Jacku! Potřebujeme další tvé zázračné koktejly.“ Ačkoliv Jack nestojí přímo u nás, musel ji slyšet, protože se okamžitě zářivě usměje, pobaveně zavrtí hlavou a ani ne o pět minut později nám přímo před nosem přistanou nové drinky. Sáhnu po jednom a lehce se vyděsím, když se namísto chladné sklenice dotknu teplých prstů. Hned vzhlédnu – přímo do hnědých očí, které určitě nepatří Jackovi. Neznámý svou ruku odtáhne a já si ho zvědavě prohlížím. V barevném a rozptýleném světle spatřím plnovous, hnědé vlnité vlasy, výrazné rysy s nádechem vážnosti a široká ramena. Zatímco se na sebe mlčky díváme, popadne mě chuť něco říct, něco tak obyčejného jako ‚Děkuju‘. Ale když otevřu pusu, on ke mně stočí pohled a sevře oči do úzkých škvírek, nevypravím ze sebe ani slovo. Místo toho mě prostoupí zvláštní mravenčení, vyschne mi v puse. Nevím, proč to tak je, ale něco v něm přitahuje mou pozornost, jsem nějakým způsobem fascinovaná a neumím vysvětlit proč.

Nemá jmenovku, napadne mě a v tom okamžiku se prudce odtáhne od pultu, otočí se a zamíří na druhý konec baru, aby si s Jackem vyměnil místo. Je to příliš daleko, než abych mohla něco zahlédnout. Zvlášť teď ne, když mlhovač jede na plné obrátky.

Znovu sáhnu po koktejlu, obrátím se k June a vidím, jak se na mě zeširoka usmívá. Naštěstí pro mě si odpustí komentář. K tomu, jak se vší silou snažím se znovu neotočit za neznámým barmanem.

Místo toho svou pozornost plně zaměřím na svou nejlepší kamarádku, která si se mnou přátelsky připije.

„Na nás! Na univerzitu, na budoucnost a…“ Zarazí se a zjihne. „Taky na minulost. Bez té bychom tady asi nebyly. Nebyly bychom to my.“

„Na život,“ šeptám a cinknu svou sklenicí o její. I když může být potvora, dodám v duchu a ochutnám. Tento koktejl je trošku kyselejší než ten první, s jiným ovocem, ale chutná stejně tak dobře.

„Ahoj,“ zazní náhle vedle mě srdečný baryton, zaplaší krátký záblesk hořkosladkých vzpomínek, a zatímco si myslím: Už nikdy více, June už začne, aniž by se podívala vedle sebe, dávat volný průchod svému vzteku.

„Řekla jsem ti, že máš zmizet.“

Ach, ach, to vůbec není ten týpek, co tu byl předtím. Oči se mi rozšíří a v myšlenkách křičím její jméno tak hlasitě, že není možné, aby si toho nevšimla. June… June!

„Najdi si někoho jiného, kdo pro tebe bude vzdychat, nebo…“

Ajaj, teď si ho všimla. Na rtech neznámého zahraje proradný úsměv, zatímco podrobně studuje Junin obličej. Co se mě týče, já zase zkoumám jeho. Je moc hezký, takovým drzým a zároveň vznešeným způsobem. Je to vůbec možné?

„To je velká škoda, neměl bych nic proti tomu, abych si mohl to vzdychání poslechnout,“ odpoví rázně a přistoupí o krok blíž k ní, ale ne příliš blízko. „Říkáš to možná trošku… vzdorovitě.“

Navzdory svým vysokým botám musí June lehce zaklonit hlavu. Jasně na ní vidím, že váhá mezi omluvou a další kousavou odpovědí. Tentokrát se do toho nemíchám. Upřímně řečeno, nenapadá mě nic, čím bych vylepšila Junino skóre. Zatraceně, mám zase prázdnou sklenici.

Ti dva se na sebe nepřestávají upřeně dívat. Je to normální? Co si myslí? Nakloním hlavu ke straně a zamračím se. Možná něco jako: Kdo si zahrává s ohněm, může se spálit. Hodilo by se taky: Štveš mě, neprohlížej si mě tak… Já se nevzdávám… Nebo: Už nehraju. Možná se jim jenom líbí se na sebe dívat, co já vím.

Bože, já opravdu nesnesu moc alkoholu…

Teprve teď si všimnu, jak je ten člověk elegantně oblečený na to, že jsme v klubu, a ne na benefičním bále. V tlumeném světle jsem si toho nejdřív vůbec nevšimla. Společenské kalhoty antracitové barvy, zářivě bílá, dokonale nažehlená košile, která působí, že byla dražší než celý obsah mého šatníku, a… trošku se nakloním – ano, určitě i velmi kvalitní voda po holení.

Zrovna když se rozhodnu přece jen něco říct, protože mi ta situace připadá nepochybně trošku zvláštní – působí jako souboj, ve kterém není vítězů, udělá se mi špatně… Ach ne. Odstrčím sklenici a nemůžu věřit, co má June v úmyslu. Já asi sním. Ano, to bude ono. Mám chuť si protřít oči, ale v posledním okamžiku si vzpomenu, že jsem dobře nalíčená a nemám jen svou obvyklou rtěnku a raději bych to dělat neměla, pokud nechci vypadat po zbytek večera jako panda.

Ne, ne, ne! June vyndá jako ve zpomaleném filmu z koktejlu nerezové brčko, mezi prsty vezme plátek ananasu z okraje sklenice a pak ji s úsměvem nakloní. Přímo nad jeho hrudník… Překlápí ji víc a víc a já přihlížím, jak se pestrá tekutina pomalu, ale velmi urputně rozlévá chlapíkovi po bílé košili, která byla dosud bez poskvrnky. Teče to a teče…

„Ó můj bože,“ vydechnu s široce rozevřenýma očima, když June narovná sklenici a své dílo korunuje zavěšením malého řezu ananasu do levé kapsy košile. Skvěle tam drží a rámuje jako půlměsíc jeho momentálně dobře viditelnou bradavku, která prosvítá košilí.

June se ještě pořád usmívá, pozoruje své dílo a vytřepe poslední kapky koktejlu ze sklenice na ovoce na jeho hrudi. Zatímco strká brčko zpátky do sklenice a konečně ji odkládá, má neústupný pohled a vyzývavě vysune bradu.

Trošku se pohnul. Vypadá však jinak, tak bezvýrazně, ale tepna na krku mu celkem silně pulzuje. Nebo se mi to zdá? Je tohle normální? Ráda bych se June zeptala, ale myslím, že by to nebylo vhodné.

Odkašle si a ten hluboký zvuk ke mně proniká navzdory hlasité hudbě a lidem, kteří se tlačí kolem nás. „Posílá mě Jack. Někdo se tady ptal po práci.“

Zatraceně, ne! Ta věta z jeho úst je jako rána do žaludku. Udělá se mi špatně. Jak jsem na to jen mohla zapomenout? Mám v sobě dva koktejly, nejsem na to připravená, nemám žádný plán, sakra, ani nevím, o jakou práci se jedná. V šatně, ne? Neříkala to předtím June? Ještě k tomu má ten chlapík, který možná rozhoduje o tom, jestli a kolik peněz bych v následujících měsících vydělávala, hrudník politý koktejlem, lepivým jako rozpuštění gumoví medvídci. První kapky mu už pravděpodobně v tomto okamžiku stékají na jeho pánskou ozdobu…

Napřáhnu k němu odvážně ruku, protože kvůli June už to nemůže být horší, a on ji po krátkém zaváhání stiskne. „Já jsem Andie a to je… no… moje kamarádka June.“ Znovu se na ni podívá, zkřiví rty a ona vzdorovitě zkříží ruce na prsou. Přesto si všimnu malých veselých vějířků kolem jeho očí.

„Práci hledám já,“ dodám nakonec polohlasem.

„Hledali jste přece výpomoc, ne? Andie by byla skvělá.“ June srší z očí blesky. V žádném případě by se teď neponížila nebo neukázala lítost, i když je to pošetilé.

„Myslím, že bychom si měli nejdřív promluvit, jaká by to měla být práce, aby…“ Moje pokusy něco říct k celé situaci jsou marné.

„Umí tvá kamarádka míchat drinky?“

„Rychle se učí.“

„Rychle se učí, je hezká,“ vypočítává on a nespouští oči z June. „A přátelská.“ Jasný útok, ale June mu okamžitě vezme vítr z plachet a ušklíbne se.

„Přesně.“

Stojím tam s otevřenou pusou, těkám pohledem mezi vysokým chlapíkem v obleku a svou přítelkyní, zatímco o mně ti dva mluví, jako bych tam nebyla. Přimhouřím oči, chci zase něco říct – a opět mě přeruší. Začne mě bolet hlava. Pak přestanu chápat, o čem ti dva vlastně mluví. O mně, o práci, o světovém míru, o lenoších, o burritu… Teď toho mám vážně dost. Sevřu ruce v pěst a zhluboka se nadechnu.

„Promiňte, já stojím přímo vedle vás! Ne, ona nemůže pracovat za barem. Je mi líto. Ale děkuju!“ Především nemám chuť být kopacím míčem v téhle uhozené hře.

„Tu práci má,“ říká chlapík najednou. Potřebuju chvilku, než mi to dojde. Jenom tak? Je jenom milý? Je zoufalý? Nebo je psychopat? Udiveně mžikám velmi rychle a příliš intenzivně očima a v tom okamžiku asi vypadám fakt příšerně.

„Mimochodem, jmenuju se Mason Greene.“ Jeho výraz stojí za to, když trošku sklopí oči. V témže okamžiku totiž June pochopí stejně jako já, komu vylila koktejl na košili. „V neděli a v pondělí je klub zavřený, otvíráme v úterý, porada týmu je ve tři.“ Potom vezme ananas z kapsy, zakousne se do něj a rozpačitě se usměje na June. Zatraceně. Kdo by měl vypadat líp než ten, kdo jí ananas v promočené, na tělo přilepené košili? Předkloní se a zašeptá June něco do ucha. Radši vůbec nechci vědět, co to je. Na chvilku se jí rozšíří oči a potom je sevře do malých škvírek. A já přísahám, že kdyby měla ještě jeden koktejl, který by na něj mohla vyklopit, přesně to by teď udělala.

Mason se na mě usměje, a když mě míjí, pronese nedbale na rozloučenou: „Buď přesná, Andie.“

„Ty idiote, samozřejmě že bude přesná!“ křičí za ním June a já ještě vidím, jak pozvedá ruku a pak se vmísí do tančícího davu. Naštěstí se neotočí, protože jinak by viděl, jak na něj June vášnivě míří zvednutým prostředníčkem.

Ignoroval mě. June mě ignorovala. To nenávidím stejně tak, jako když jsem na něco nepřipravená.

Písnička Taylora Swifta Look What You Made Me Do duní z reproduktorů a zní podezřele podobně, jako by zněla pohřební řeč na Junině hrobě, kdybych podlehla návalu pokušení a ubodala ji podpatky svých bot, které se mi lepí k nohám.

„No, dopadlo to skvěle, nemyslíš?“ June krátce nato objedná další drinky a já pořád ještě hledám slova, jimiž bych vyjádřila, co si právě myslím a co cítím.

„Dopadlo to skvěle?“ zopakuju ohromeně. „Co to jako mělo být? Jsem snad jediná, komu to připadalo šílené? A hodně strašidelné.“

„Máš práci! Druhý bod seznamu si můžeme odškrtnout.“ Zářivě se na mě usměje a prostě přejde to, co se tu právě odehrálo. Na rozdíl od ní jsem se já z toho ještě nevzpamatovala.

„Mason Greene. To byl…, byl to on? Prosím, řekni, že to nebyl on.“ June se jen zoufale usměje. „Ty jsi mému budoucímu šéfovi…“ Nemusím to vůbec doříct. Kdo by mohl jenom tušit, že klub MASON’s patří člověku, kterému je pětadvacet?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Truly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.