Zákon smečky:
Soumrak (6)
Poslední bitva

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Zákon smečky: Soumrak (6) – Poslední bitva – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Se zvláštním poděkováním Gillian Philipové,

věnováno Sarah Sleeperové

Seznam členů smečky

Divoká smečka (podle postavení ve smečce)

Alfa – malá závodní fena s krátkou šedou srstí (známá také jako Hvězda)

Beta – zlatobílý pes s hustou srstí (známý také jako Štístko)

LOVCI

Snap – malá fena s hnědobílou srstí

Miky – hladkosrstý černobílý farmářský pes

HLÍDKAŘI

Luna – černobílá farmářská fena

Pajda – hnědý lovecký pes s černými skvrnami a chromou tlapkou

Daisy – malá bělosrstá fenka s hnědým ocáskem

Bríza – malá hnědá fenka s velkýma ušima a krátkou srstí

Zrzečka – malá fenka se zrzavou srstí

Brouk – černobílý chundelatý pes

Bodlina – černá chundelatá fena

Omega – malá dlouhosrstá bílá fenka (známá také jako Sluníčko)

ŠTĚŇATA

Chundelka – střapatá hnědá fenka

Lumpík – zlatý pejsek

Hryzalka – béžová fenka

Maličká – zlatá fenka se světlýma očima

SAMOTÁŘI

Bouře – tmavohnědá hlídací fena

ÚVOD

Doupě, ve kterém Lízinka odpočívala, bylo měkké a vystlané čerstvým mechem, který jí příjemně chladil packy a uši. Bylo to nesrovnatelné s tvrdou udusanou půdou pod domem v Psí ohradě. Lízinka netušila, že je vůbec možné ležet tak pohodlně, ale přesto se jí nedařilo usnout. Dlouze si povzdychla, zachvěla se, zahrabala se ještě hlouběji do měkkého mechu, zavřela oči a zkusila to znovu.

Nešlo to. Hlavičku měla plnou vjemů. Byla samozřejmě vděčná Divoké smečce, že ji a její bratry vzala mezi sebe, na druhou stranu však bylo zvláštní necítit vlhké dřevo nad hlavou a studenou hlínu pod bříškem. Ještě zvláštnější a podivuhodnější byly hvězdy třpytící se na černé obloze. Byly krásné, ale zároveň trochu děsivé. Není nic mezi mnou a nebem. Svět je tak… velký.

Lízinka upřela pohled na hvězdy shromážděné do nebeských smeček a srdíčko se jí rozbušilo vzrušením.

Konečně si přiznala, že zkrátka neusne. Protáhla se, opatrně nasála do nozder noční vzduch a vyplížila se z Martina doupěte.

Nervózně se rozhlédla po okolí. Ona a její bratři dlouho a bezmocně čekali schovaní pod Psím domem. Bylo úžasné se znovu nacházet ve společnosti dalších psů, ale zároveň se musela mít na pozoru – přesně to by jí určitě poradila maminka. Někteří z těchto nových psů, třeba Miky, Štístko nebo Marta, byli milí a přátelští a bez váhání přijali trojici malých štěňat do smečky. Jenže ti ostatní… ti ostatní se nezdáli z příchodu malých hlídacích psů nijak nadšeni.

Lízinka našlapovala tak potichu, jak dokázala, a obešla tenhle nový, neznámý tábor, jehož pachy jí připadaly stejně cizí jako všechno ostatní. V Psí ohradě všichni psi vydávali podobný zemitý pach. Psi z této smečky byli různí a stejně tak se lišily i jejich vůně. Martin pach byl vřelý a slaný, Štístko vydával silnou uklidňující vůni a malá bílá fenka jménem Sluníčko byla cítit po květinách, i když měla špinavý a zacuchaný kožíšek.

Pak tam byl ještě jeden silný pach, který se vznášel nad orosenou trávou, ostrý a nebezpečný. Lízinka začenichala, vykulila oči a cítila, jak se jí ježí srst na krku.

Prudce se otočila a sevřelo se jí hrdlo, když se její pohled střetl s chladnýma žlutýma očima Alfy. Byl rozvalený před svým doupětem a sledoval každý její pohyb.

Vůdcem smečky nebyl hodný a laskavý Štístko, ale tenhle obrovský a děsivý půlvlk. Když Miky a Štístko přivedli Lízinku a její bratry do tábora, Alfa byl cokoliv, jen ne nadšený. Teď se v jeho pohledu mísilo nepřátelství se znechucením. Pod ohrnutým pyskem se na chvíli zaleskl dlouhý tesák.

Myslím, že nás tu moc dlouho nestrpí, pomyslela si Lízinka a zachvěla se. Ale kam bychom šli, Vrtík, Bručoun a já? Kdo by se o nás postaral?

Lízinka zůstala nehybně stát se zježenou srstí, zírala na půlvlka a prudce, splašeně oddychovala. Přemýšlela, jaké by to bylo, kdyby Alfa změnil názor a postupně se s ní a jejími bratry spřátelil. Zasněně si představovala, jak si s nimi ten obří pes hraje, opatrně s nimi zápasí a učí je bojovat. Kdyby se vrátili hlídací psi a chtěli je odvést pryč, možná by se jim tenhle velký, silný Alfa postavil, bránil by svá nová štěňata a zahnal by hlídací psy na útěk. Nikdo neublíží štěňatům z mé smečky! štěkal by za nimi.

Lízinka toužila po tom, aby se jí tohle přání splnilo. Snad se nám ho podaří obměkčit. Možná že když se budeme chovat tak, jak nás učila maminka, když budeme hodní psi a budeme stavět zájmy smečky nad ty svoje… bude to stačit?

Vzápětí si ale všimla záblesku v jeho žlutých očích a také jeho velkých vyceněných zubů a začala mít tušení, že to stačit nebude.

Cítila, jak se jí svírá břicho. Půlvlk se sice nepohnul, ale jeho upřený zlostný pohled byl dostatečně výmluvný. Lízinka věděla, že by na ni nejraději zavrčel: Jednou hlídací pes, navždy hlídací pes.

Navždy zlý pes.

Lízinka začala pomalu a opatrně couvat. Mohla by se vrátit do Martina doupěte a lehnout si vedle svých bratrů. Byla by tam v bezpečí, alespoň pro tuto noc, chráněná velkou přátelskou fenou, která přijala trojici štěňat, jako by byla její vlastní.

Když se otočila, všimla si, že na ni z temnoty hledí další pár očí. Nebyly bledé a žluté jako ty Alfovy, nýbrž tmavé a nazlátle hnědé.

Lízinka sebou polekaně trhla, ale vzápětí si uvědomila, že v tom pohledu není nic z půlvlkovy zloby. To je Štístkova sestra, uvědomila si. Bella. Byli si tak podobní, se stejnou zlatou srstí a něžnýma očima. Možná tím jejich podobnost nekončila.

Bella se rozhodně netvářila nepřátelsky. Pohnula hlavou v gestu, které mohlo být pozvánkou. Lízinka nervózně vykročila jejím směrem. Opravdu chce, abych šla za ní? Vždyť mě nezná, jsem pro ni jenom cizí hlídací štěně…

Přesto šla dál a Bella proti tomu nijak neprotestovala. Lízinka se zhluboka nadechla a lehla si vedle velké feny, ale ne tak blízko, aby se jí dotkla. Bella stále nic nenamítala a Lízinka se trochu uvolnila.

Najednou měla těžká víčka. Bella byla tak blízko, že Lízinka slyšela pravidelný tlukot jejího srdce. Malá fenka cítila, jak se jí pomalu zmocňuje příjemný hřejivý pocit. Tady jsem v bezpečí stejně jako s Martou. Bella byla klidná, pomalu a zhluboka oddychovala a nezdálo se, že by byla jakkoliv napjatá. Nemá strach ani se nezlobí, pomyslela si Lízinka s obrovskou úlevou. Přijala mě.

Bylo tak uklidňující vědět, že ne všichni psi jsou vůči ní, Bručounovi a Vrtíkovi podezíraví. Myslím, že bych teď dokázala usnout, pomyslela si Lízinka těsně předtím, než se tak skutečně stalo.

Možná v téhle smečce přece jenom najdeme nový domov.

KAPITOLA PRVNÍ

Měkké doupě, chladivý mech pod packami…

Bouři prolétla hlavou dávná vzpomínka, aniž by si k ní dokázala vybavit něco konkrétního. Detaily před ní zmizely jako králík v hustém podrostu. Bylo to tak dávno. Byla jsem ještě štěně. Byla jsem s Divokou smečkou sotva jeden den.

Utrápená Bouře prudce zvedla hlavu a zahleděla se do přítmí. Byla unavená, ale přesto se nedokázala uvolnit, natož usnout. Udělali z ní vězně! Sice ležela v nejlepším doupěti v táboře Divoké smečky, ale byla tam proti své vůli.

Otočila se a rozhlédla se po doupěti, ve kterém strávila celé neslunce. Teď už svítalo a skrz větve dovnitř pronikaly slabé paprsky Slunečního psa. Doupě patřilo Hvězdě a Štístkovi, a protože ti dva byli Alfou a Betou smečky, nebylo to zdaleka to nejhorší místo, kam ji mohli zavřít. Přítomnost bdělých hlídkařů na druhé straně zataraseného vchodu jí však neustále připomínala, že není svobodná. Poznávala jejich pachy – malá průzkumnice Zrzečka a Luna. Kdysi to byly její kamarádky, ale teď na ni odmítaly promluvit. Bouře slyšela, jak dýchají a občas si něco šeptají, a když nastražila uši, zaznamenala i třetího psa na druhé straně doupěte. Slyšela zašustění trávy, kdykoliv přešlápl. To bude nejspíš Brouk, pomyslela si. Divoká smečka očividně nenechávala nic náhodě, ne teď, když byli přesvědčeni, že Bouře je ten zlý pes, který smečce způsobil tolik trápení.

Bouře se postupně smířila s tím, že ji její bývalá smečka považuje za zrádkyni čistě proto, že je hlídací fena. Pořád však šlo o psy, které měla natolik ráda, že neměla jinou možnost než se vrátit a varovat je před skutečnou zrádkyní. Bríza už toho napáchala dost – zabila malého bezbranného Ševela, zabila velkého silného Bruna, pokusila se zabít Lunu svržením z útesu a potom na ni shodila kameny, když to nevyšlo, a nastražila do jídla úlomky čirého kamene, které se pak zabodly Pajdovi do tlamy. Nejhorší však bylo, že se pokusila utopit Štístkova a Hvězdina štěňata v Nekonečném jezeru. Bouři se sevřel žaludek při představě, že Bríza nakonec uspěje. Nemohla dopustit, aby se malým pejskům něco stalo, a proto se vrátila, aby varovala smečku před hrozícím nebezpečím.

Divoká smečka jí však neuvěřila. Možná to bylo marné. Možná neexistovala šance je přesvědčit. Bouře přemýšlela, jestli neobětovala svou svobodu a možná i svůj život nadarmo.

Možná se neměla vracet.

Ne. Neměla jsem jinou možnost. Musela jsem je varovat. Bouře by si nikdy neodpustila, pokud by to alespoň nezkusila. Ale co mám teď dělat?

Bríza byla příliš chytrá, příliš mazaná. Když se s ní Bouře předchozího dne střetla na mýtině v lese, Bríza ji naschvál vyprovokovala a ke všemu se přiznala, jen aby psi z Divoké smečky vzápětí dorazili na paseku a našli tam rozzuřenou Bouři stojící nad bezbrannou menší fenou. Bouře tak nakráčela přímo do pasti, kterou na ni Bríza nastražila.

Když ji smečka obklíčila a dovedla do tábora, věci nabraly ještě horší spád. Bríza navrhla, že by mohli Bouři oslepit, aby nemohla páchat další zlo. Hvězda tu myšlenku odmítla, ale Bouře věděla, že Alfa ještě může názor změnit.

Cítila, jak jí splašeně buší srdce. Dokázala by přežít, slepá a bez smečky? A dokázala by Hvězda žít s vědomím, že nechala znetvořit nevinnou fenu?

Musím je přesvědčit. Kvůli sobě i kvůli nim. Smečka si musí uvědomit, že tím nebezpečím nejsem já.

Od vchodu se ozvalo zašustění a Bouře se prudce otočila. Někdo částečně odsunul změť větviček a stonků a vzniklou škvírou se do doupěte protáhlo malé bílé tělíčko.

„Sluníčko!“ Bouře se upřímně rozveselila při pohledu na chundelatou Omegu.

Sluníčko položila na zem půl králíka, natáhla se za sebe a přidala k němu trs mechu nasáklého vodou. „Ahoj, Bouře,“ zašeptala a zavrtěla chlupatým ocáskem.

„Děkuju,“ řekla Bouře vděčně.

Sluníčko se nervózně ohlédla. „Říkali, že se s tebou nemám vybavovat,“ hlesla, „ale ty víš, že ti věřím, viď? Tomu, cos říkala o Bríze. Mluvila jsem s několika dalšími a nejsem jediná. Nejsi sama, Bouře. Buď silná.“

Ach, Sluníčko. Bouři zaplavil hřejivý pocit náklonnosti a vděku. Zoufalá beznaděj, která jí ještě před chvíli svírala hrdlo, částečně ustoupila, stejně jako tíživá únava a rezignace a vystřídalo je nové odhodlání. Všechno ještě není ztraceno. Ne když mám Sluníčko na své straně!

„Budu,“ přikývla. „Slibuju, že zůstanu silná, Sluníčko. Kvůli tobě. Kvůli celé smečce.“

Omega zuřivě zavrtěla ocáskem a Bouře si na okamžik vychutnala ten dlouho nepoznaný pocit sounáležitosti. Stačil jí však jediný pohled přes hlavu malé Omegy, aby se jí opět sevřelo srdce. Ve vzduchu visela nedůvěra a nepřátelství psů hlídkujících venku před doupětem.

Sluníčko se přikradla blíž k Bouři a tiše pokračovala: „Všichni nejsou na Brízině straně. Ještě chvilku to vydrž, Bouře. Alfa tě brzo pustí ven a budeš jim moct všechno říct. Ty je přesvědčíš, o tom nepochybuju!“

To, že všichni nejsou na Brízině straně, nebylo špatné. Zároveň to ale znamenalo, že někteří na její straně jsou. Což bolelo. Bylo těžké přijmout, že někteří psi z její staré smečky, někteří její přátelé, věřili více Bríze než jí. Co si o ní asi myslí? Že jsem zlá. Zrádkyně, která se neštítí zabíjet své přátele a nevinná štěňata. Možná si myslí, že si zasloužím přijít o zrak…

Ne, takhle nemohla přemýšlet. Část smečky byla na její straně a důvěřovala jí. Musela se držet téhle myšlenky, ne té druhé.

Bouři se zatajil dech. „Kdo, Sluníčko? Kdo je na mojí straně? Kolik jich je?“

Sluníčko se znovu nervózně ohlédla směrem k východu a zavrtěla hlavičkou. „Neměla bych. Promiň. Prostě jim řekni pravdu, Bouře, a snaž se zůstat v klidu. Všechno dobře dopadne. Vím, že to zvládneš!“

„Tak dobře, Sluníčko.“ Bouře jí rychle a nenápadně olízla ouško. „Ale dávej si na Brízu pozor, rozumíš? Je to blázen. Je šílená jako králík na jaře, akorát mnohem nebezpečnější. Kdyby zjistila, že jsi na mojí straně…“ Bouře zaváhala a zhluboka se nadechla. „Bríze stačí i mnohem menší důvod k tomu, aby zabíjela.“

Sluníčko vytřeštila oči. „Bouře, já mám strach,“ zašeptala.

„Neboj, Sluníčko. Udělám všechno, co budu moct, abych ji zastavila,“ řekla Bouře a něžně do ní šťouchla čenichem. „Ale dokud tady budu uvězněná, nezmůžu nic. Buď opatrná, prosím.“

„Budu, budu,“ přikývla malá fenka horlivě. „Už musím jít. Promiň, Bouře. Za všechno.“

Bouře se dívala, jak se Omega souká ven z doupěte, a po zádech jí přejížděl mráz. Nepřežila bych, kdyby se Sluníčku něco stalo. Omega byla maličká a nebyla to žádná lovkyně nebo hlídkařka. Proti Bríze by neměla šanci.

Ukázalo se však, že Sluníčko měla pravdu – zanedlouho se opět odsunuly větve blokující východ a do šera v doupěti nakoukly Luna a Zrzečka.

„Půjdeš s námi, Bouře,“ oznámila jí Zrzečka suše. „A o nic se nepokoušej. Stojí tu celá smečka a na jednu hlídací fenu je nás víc než dost.“

Bouře si prohlédla jejich známé tváře, pohlédla do Luniných modrých i do Zrzeččiných hnědých očí, ale nedokázala z jejich výrazů nic vyčíst. Ztěžka polkla a následovala své věznitelky ven z doupěte.

Venku se na okamžik zastavila, zamrkala a počkala, až se její zrak přizpůsobí dennímu světlu. Smečka v poslední době zažila nejedno trápení, ale její tábor byl pořád stejně krásný – stinný, zelený a chráněný kruhem stromů. Listí stromů se lesklo v paprscích Slunečního psa, stejně jako hladina jezírka, která se třpytila v dálce mezi kmeny borovic.

Přesto se zde Bouře necítila jako doma. Ne tentokrát. Smečka okolo ní stála v tichém kruhu a Bouře těkala očima z jednoho psa na druhého v zoufalé snaze najít nějakou známku toho, kdo je její spojenec a kdo nepřítel. Jejich tváře byly nečitelné. Uhnula Daisy před jejím prohledem z nenávisti, nebo z lítosti? Tváří se Bodlina tak rozzlobeně kvůli tomu, že se tu děje nespravedlnost, nebo proto, že před ní stojí ztělesněné zlo?

Bylo to marné. Bouře neměla sílu na to, aby se dál pokoušela rozluštit, co si kdo myslí. Přestože ji tížil strach, nesklopila oči. Nechci vypadat provinile. Jsem přece nevinná a nemám co skrývat. Zato Bríza…

Konečně pohlédla na hnědou fenu. Bríza měla svůj obvyklý něžný výraz a seděla obklopena štěňaty. Jen Maličká stála kousek stranou od svých sourozenců. Bouře se zděsila. Smečka očividně stále důvěřovala Bríze natolik, že ji nechala poblíž štěňat. Maličká se dívala Bouři do očí, zatímco ostatní tři pejsci uhýbali pohledem a něco si mezi sebou šeptali, příliš potichu na to, aby Bouře rozeznala slova.

Jestli štěňata pořád Bríze důvěřují, hrozí jim obrovské nebezpečí.

Hvězda ji vytrhla z temných myšlenek. Štíhlá Alfa elegantním krokem předstoupila před smečku, zvedla hlavu a přejela shromážděné psy pohledem. Všichni ztichli a nastražili uši.

„Učinila jsem rozhodnutí,“ oznámila Hvězda zvučným hlasem a s přísným výrazem ve tváři. „Oslepení nepřipadá v úvahu. Je to v rozporu s hodnotami této smečky.“

Bouři zaplavila taková úleva, až se jí z toho zatočila hlava. Do této chvíle si neuvědomila, jaký měla strach, že Hvězda nakonec vyhoví Brízině návrhu.

„A teď k tomu, co bude následovat,“ pokračovala Hvězda. „Potřebujeme více informací. Beta a já si proto znovu pečlivě vyslechneme Bouřino obvinění, stejně jako Brízinu obhajobu.“ Hvězda krátce kývla na Štístka, svého druha a Betu smečky. „To je pro tuto chvíli vše. Mrzí mě, že vám toho nemohu říct více. Trápí mě, že nemohu věřit své vlastní smečce, ale jsem vaše Alfa a mým úkolem je zajistit vaše bezpečí, a to právě teď dělám. Bude nejlepší, když vše prozatím zůstane jen mezi mnou a Štístkem.“

Bouře pocítila novou naději při pohledu na Hvězdinu klidnou, vážnou tvář. Věřím jí. A když Štístko a Hvězda vyslechnou Hraba a Jespu, dva psy, kteří žili s Běsem, než se přidali k Divoké smečce, získají svědectví, které podpoří Bouřina slova. Právě Jespa a Hrab potvrdili všechny její obavy a podezření ohledně Brízy, když jí vyprávěli příběhy o tom, jak zvláštně se chovala pod Běsovým vedením. Jenže Jespa a Hrab nedávno opustili smečku a založili si nový tábor společně s Hvozdem a Střelou. Jejich svědectví bude Bouři k ničemu, pokud je Štístko a Hvězda nenajdou a pokud nebudou chtít mluvil s vůdci své staré smečky, se kterou teď museli soupeřit o území.

Bouři však příjemně zamravenčilo v kožichu, když si uvědomila, že Alfa a Beta nezjistí nic, co by mohlo obnovit jejich dřívější důvěru v Brízu. Nemá žádné důkazy o své nevině – protože nevinná není.

Obrátila pohled směrem ke štěňatům a ihned si všimla prudkého pohybu za Hryzalkou. Bouře zalapala po dechu – Bríza se vrhla zezadu na malé štěně s vyceněnými tesáky a šíleným leskem v jindy tak něžných hnědých očích. Zuřivě chňapla Hryzalce po krku.

Bouře s náhlým přívalem hrůzy a hněvu odstrčila své strážkyně, vrhla se na Brízu a srazila ji k zemi.

Smečka začala zuřivě štěkat a výt. Bouře sklonila pohled k feně, která se třásla pod jejími packami, a ihned si uvědomila, jak obrovskou chybu udělala.

Bríza měla vytřeštěné oči, až jí svítila bělma, a krčila se jako vyděšený králík zahnaný do úzkých. „Bouře! Bouře, co to děláš?“ zakníkala chraplavě. „Neubližuj mi! Prosím!“

Bouře se ohlédla. Hryzalka byla nezraněná a společně se svými sourozenci rychle ustupovala a nevěřícně zírala. Štěňata o sebe zakopávala ve snaze dostat se co nejdál od Bouře a nakonec se schovala za Zrzečku a Mikyho.

Bríza se jí nechystala ublížit. Byla to jenom taková finta, byla to další past…

Bouři se prudce sevřelo břicho, když jí došlo, co se stalo. Rychle se rozhlédla po rozčilené smečce. „Copak jste to neviděli? Hvězdo, Bríza se chystala napadnout Hryzalku! Viděla jsem, jak…“

Její slova se ztratila v hlasitém štěkotu smečky. Vzápětí se ozvala Alfa. „Ticho! Všichni zmlkněte!“ Alfa se tázavě rozhlédla po ostatních psech a nakonec se podívala na Bouři. V očích měla náznak lítosti a hněvu. „Nikdo nic neviděl,“ pronesla tiše.

„Tohle už je vrchol!“ zakvílela zděšená Bríza s pěnou u tlamy. „Alfo, copak to nechápeš? Chudák Bouře má halucinace a vidí věci, které tam nejsou! To by všechno vysvětlovalo! To proto zabila Ševela a Bruna… ach, ti ubozí psi. A chudák Bouře prostě neumí rozlišit…“

„Ty!“ zaštěkala jí Bouře do tváře. „Ty hnusná, odporná a taky vychytralá…“

„To stačí!“ Štístko skočil před Bouři, uši stažené dozadu. Přidali se k němu také Miky a Brouk, vycenili zuby a společně zatlačili Bouři zpět.

„Nedělej další problémy,“ zavrčel Miky.

„Ustup! Dělej!“ dorážel Brouk s agresivním výrazem. Bouře cítila na čenichu jeho horký dech.

„Co to děláš? “ štěkl Štístko a propálil ji pohledem.

Zbytek smečky ňafal a vyl, někteří se nervózně točili na místě. Sluníčko smutně kňučela a chodila sem a tam. Bríza mezitím předstírala, že se dokáže sotva zvednout na nohy, jako by byla těžce zraněná, a hlasitě kňučela v hraném zděšení.

Bouře se uprostřed všeho toho zmatku a hluku nezmohla na odpor. Teď na ni doráželi Štístko, Miky a Luna a nutili ji couvat směrem k doupěti – směrem k jejímu vězení. Zatímco klopýtala pozpátku, zahlédla Brízu, jak se s nevinným, vyděšeným výrazem nechává utěšovat zbytkem smečky.

„Nesmíte jí to mít za zlé,“ zakňučela slabě. „Chudinka zešílela… ty její sny… ty věci, co vidí… nemá to v hlavě v pořádku…“

Bouře už to nemohla vydržet. „Miky!“ štěkla. „Štístko! Nevěřte jí! Já to viděla! Nesmíte ji nechat samotnou se štěňaty! Prosím!“

Nemělo to cenu. Napůl ji dovedli a napůl dotlačili do doupěte, znovu zatarasili východ větvemi a nechali ji o samotě v šeru. Bouře se třásla po celém těle a namáhavě oddychovala.

Nemůžu se prolámat ven a bránit se. To nesmím. Proti celé smečce by skutečně neměla šanci, a navíc nemohla riskovat, že by v zápalu boje někomu skutečně ublížila. Zaprvé by to nepřenesla přes srdce, zadruhé by tím jen potvrdila Bríziny lži. Už zase.

Štěkání zvenčí utichlo a Bouře pochopila, že shromáždění bylo u konce. Psi odcházeli z mýtiny a rozrušeně spolu rozmlouvali, ale Bouře slyšela jen ty nejbližší hlasy.

„Možná by přece jenom bylo nejlepší ji oslepit,“ říkala Zrzečka.

Luna si dlouze a smutně povzdychla. „Je to strašná představa, ale myslím, že Hvězda musí své rozhodnutí ještě zvážit.“

Bouře už se nedokázala udržet na nohou a svalila se do měkkého listí a mechu, kterým bylo doupě vystlané.

Bouře, ty jsi tak hloupá. Kolikrát jí ještě naletíš?

Zrádkyně byla pořád venku na svobodě a mohla si dělat, co se jí zlíbilo. Mohla ublížit štěňatům Štístka a Hvězdy…

Bouře si položila hlavu na tlapy a cítila narůstající beznaděj. Proč musím vždycky napřed jednat a přemýšlím až potom? Mohla jsem zaštěkat na poplach. Mohla jsem varovat smečku, že je Hryzalka v nebezpečí. Místo toho jsem se rovnou vrhla na Brízu jako ten největší hlupák.

Prohrála jsem… a kvůli mojí hlídací povaze nejspíš prohrála i celá smečka!

KAPITOLA DRUHÁ

Bouře měla zastřenou mysl i zrak, byla celá malátná a uvědomila si, že se jí přece jen podařilo usnout. V doupěti bylo stále stejné příšeří jako předtím, ale Bouře měla dojem, že těch několik paprsků Slunečního psa, které pronikaly dovnitř skrz mezery ve větvích, se sklání pod jiným úhlem. Zamrkala a prudce se oklepala.

Něco bylo jinak. Ne světlo, ale samotný vzduch…

Bouře se otočila a vytřeštila oči. Nemýlila se, vzduch v doupěti byl svěží a vlahý, protože v keři, který tvořil zadní stěnu, najednou zela díra. Bouře začenichala a rozeznala vůni borovic a šalvěje ve slabém vánku, jenž tiše proudil dovnitř.

Vstala, udělal krok směrem k otvoru ve stěně, potom druhý. Srdce se jí rozbušilo novou nadějí. Můžu ven! Můžu odtud prostě odejít! Můžu se zachránit!

Nějaký hlubší instinkt ji však přinutil se zarazit a zůstat stát s vyplazeným jazykem a hlavou plnou protichůdných myšlenek. Ta díra byla její cestou na svobodu a všechny svaly se jí napínaly touhou se rozběhnout ven.

Jenže to byl špatný nápad – strašně špatný nápad. Díra sice byla dost velká, aby se Bouře protáhla ven, ale smečka by si během několika okamžiků všimla jejího zmizení. Pronásledovali by ji, nepochybně by ji dopadli, a i kdyby se jí nějakým zázrakem a za pomoci Psích duchů podařilo uniknout, akorát by tím utvrdila Divokou smečku v tom, že je zrádná, mazaná a zlá fena. V případě dopadení by zase Hvězda možná usoudila, že skutečně nemá jinou možnost než Bouři připravit o zrak.

Kdyby utekla, štěňatům by pořád hrozilo nebezpečí. Její předchozí zoufalá snaha by přišla vniveč.

Bouře se otřásla. Musela posbírat veškerou vůli, aby se donutila ustoupit od díry, a pro jistotu se k ní ještě otočila zády. Ke konci oddychovala jako po dlouhém běhu.

Větrní psi ji lechtali svým dechem, štípali ji a čechrali srst, jako by ji sváděli k tomu, aby šla ven a proběhla se s nimi, volná jako pták. Jejich studené zuby tahaly fenu za ocas a uši. Že nás nechytíš, Bouře! Cítila jejich přítomnost na druhé straně keře. Doupě bylo stísněné, temné a dusivé. Tam venku byla otevřená krajina, lesy, dlouhé louky, po kterých by se mohla rozběhnout a…

Ne! Bouře zavrčela na otvor v keři, chytila do zubů první větev a zatáhla, potom další a další. Dřevo praskalo, listí šustilo a Bouře se přinutila nespěchat, postupovat pomalu a hlavně potichu. Srdce jí divoce bušilo. Hlavně sem nikdo nechoďte. Hlavně mě nenachytejte u díry ve stěně. S pocitem rozechvělé frustrace vrátila všechny větve zhruba na původní místo. S tou poslední zmizelo i světlo a ten dráždivý, lákavý vánek.

Bouře si zhluboka oddychla, odstoupila a prohlédla si výsledek své práce. Místo, kde ještě před chvílí zela díra, vypadalo nápadně, větve byly zohýbané a popraskané, ale její přímá cesta na svobodu byla zatarasená. Na okamžik toho zalitovala.

Vzápětí se napřímila a našla nové odhodlání. Rozhodla jsem se správně. V hlavě se jí bilo zklamání se zvláštním pocitem bezpečí. Posadila se na zem a prohlížela si opravenou stěnu.

Před vchodem do doupěte zapraskaly větvičky, vzduch se pohnul a ozvaly se něčí lehké kroky. Bouři se sevřelo hrdlo strachem, rychle se otočila a připravila se k boji. Uklidnila se až ve chvíli, kdy spatřila bílou srst a ucítila pach Sluníčka.

Bouře se oklepala a vydechla úlevou. Musím se uklidnit. Moje instinkty bojují proti mému rozumu, a když si nedám pozor, udělám další chybu… a ta příští už možná bude poslední chybou v mém životě.

Sluníčko se zastavila uprostřed doupěte a tlamičku měla plnou mokrého mechu. Zkoumavě si Bouři prohlédla, nastražila plandavá ouška a upustila mech na zem. „Bouře?“

Ach, Nebeští psi, copak už mi nedůvěřuje ani Sluníčko? Změnila na mě názor po tom, co jsem převedla tam venku?

Ne. Bouře si vzápětí uvědomila, že Sluníčko bude vždycky na její straně. Koneckonců, to ona musela udělat tu díru do stěny – pořád se snažila pomoci, jakkoliv bezhlavě a neuváženě. Bouře počkala, až se jí zklidní dech, sevřela čelisti a věnovala malé Omeze vážný pohled.

„Sluníčko, jsem ti strašně vděčná za všechno, co pro mě děláš,“ řekla tiše. „Ale tohle jsi dělat neměla.“

Malá fenka vytřeštila černá očka a překvapeně zamrkala. „Ale co? Co jsem udělala?“

Bouře ukázala čenichem na opravenou díru. „Tohle. Já odtud nemůžu utéct. Všechno by pak bylo jenom horší.“

Sluníčko rozechvěle přistoupila k zadní stěně doupěte, očichala zalátaný otvor a šťouchla packou do uvolněné větvičky. Potom se prudce otočila k Bouři s úzkostným výrazem ve tváři.

„Tohle jsem ale nebyla já!“

Bouře stáhla uši, překvapená a ostražitá. „Ne? Tak kdo? Že by Daisy?“

Sluníčko zavrtěla hlavičkou tak rozhodně, až jí zavlála ouška. „Myslím, že v tuhle chvíli by si nikdo ze smečky nedovolil udělat něco takového, ani kdyby byl naprosto přesvědčený o tvé nevině.“

„Ale…“ Bouře zamrkala. „Jestli jsi to nebyla ty ani nikdo jiný z těch, co jsou na mojí straně… Tak nevím. Nerozumím tomu.“

„Je dobře, že jsi neutekla. Nepřineslo by to nic dobrého. Vlastně by to všechno jenom zhoršilo…“ Sluníčko vykulila oči. „Bouře, tohle musela být past!“

Bouře se postavila vedle Sluníčka a společně zíraly na zatarasenou únikovou cestu. Bouře cítila, jak jí cuká v tlapách, jak natahuje čenich směrem k čerstvému vzduchu na druhé straně, ale už necítila tu neodolatelnou touhu se protáhnout ven a běžet pryč. Udělala dobře, že dala přednost rozumu před instinkty.

Když očichávala polámané větvičky, ucítila na čenichu stejný dotyk lákavého vánku jako předtím a náhle jí bylo vše jasné.

„Bríza,“ procedila skrz vyceněné zuby. „Tohle udělala ona. Ale proč? Aby mě znovu shodila před zbytkem smečky?“

„Možná,“ zašeptala Sluníčko. „Možná měla za lubem něco ještě horšího. Hvězda by tě chytila jako nic, vždyť víš, jak je rychlá. Bríza možná doufá, že by tě při té příležitosti… oslepila.“

Bouře naprázdno polkla a trhla sebou při pomyšlení na Hvězdiny drápy drásající její tvář. Téměř cítila tu bolest, palčivou agónii, jakou ještě nikdy nezažila. Rychle a prudce zamrkala. Ostré drápy jako jestřábí pařáty, poslední věc, kterou bych v životě viděla, a pak už jenom nekonečná tma… Přejel jí z toho mráz po zádech.

Přesto odhodlaně sevřela čelisti. „Pořád nevím, proč se Bríza snaží tuhle smečku zničit, ale jsem ráda, že jsem nevyužila příležitosti jí ublížit.“

„Já taky. Buď opatrná, Bouře.“

„Budu,“ slíbila Bouře tiše. „A díky za vodu.“

Sluníčko na rozloučenou přitiskla svůj čeníšek k tomu Bouřinu a potom rychle vyběhla z doupěte.

Bouře se sklonila, začala olizovat vodu z mechu a slyšela, jak Omega venku klábosí s Daisy a Mikym. Nerozeznala slova, ale to nevadilo. Začínala být vlastně ráda, že ji smečka drží pod stráží. Alespoň vím, že Miky by mi nikdy neublížil, pokud by nemusel. Hlídka před doupětem najednou nebyla zdrojem obav, nýbrž bezpečí. Bríza mi nemůže nic udělat, dokud mě smečka střeží. Stačí, když neudělám žádnou hloupost.

Navíc, jakkoliv smečka podezírala nesprávnou fenu, pořád to znamenalo, že jsou všichni na pozoru a mají nastražené smysly. A to znamená, že je smečka prozatím v bezpečí. Bríza si netroufne něco zkusit.

Bouře se snažila pohodlně uvelebit. Vyšlapala si kolečko ve své podestýlce, lehla si, ale nedokázala usnout. Neustále stříhala ušima a pátrala po hlasech psů z druhé strany uzavřeného doupěte.

Když už se Sluneční pes skláněl k obzoru, soudě podle paprsků, které pronikaly dovnitř mezi listím a větvičkami, někdo odsunul zátaras u vchodu a do doupěte nakoukl velký pes. Bouře se napřed napjala, ale vzápětí se uvolnila, když poznala nově příchozího a jeho béžovou srst. Třetího psa Divoké smečky měla vždy ráda – Pajda by klidný, rozumný a milý. Kromě Sluníčka ve smečce zřejmě nebyl nikdo, kdo by měl menší chuť jí ublížit nebo ji podezírat.

Pajda vešel dovnitř na svých třech tlapách. „Ahoj, Bouře.“

„Pajdo, co se děje?“

Třetí pes si olízl pysky. „Zatím nic. Chtěl jsem si s tebou jenom promluvit.“

„To je dobře,“ řekla Bouře dychtivě a cítila příval nové naděje. Pajda byl laskavý a umírněný, měl smysl pro spravedlnost, ale především kdysi patřil do smečky šíleného Běse. Společně s Brízou. Určitě musí vědět něco o tom, jaký měla vztah k tomu bláznovi. „Já si chci taky promluvit, Pajdo. Musím vás přesvědčit, musíte to všechno pochopit. Zeptej se mě na cokoliv.“

„Tak v tom případě se zeptám.“ V jeho chraplavém hlase zazněl veselý tón. „Chtěl jsem s tebou mluvit dřív, než budeme pokračovat v diskusi s Alfou a Betou.“

Bouře otevřela tlamu a pak ji zase zavřela. Copak nestála Hvězdě ani Štístkovi za to, aby ji vyslechli osobně?

To není dobré znamení, pomyslela si trpce. Kdyby jí vůdci smečky věřili, přišli by za ní sami. Poslali místo sebe hodného a dobrosrdečného Pajdu, aby jí sdělil špatné zprávy? Obrátili se k ní definitivně zády?

Možná jsem měla přece jenom utéct…

Pajda se posadil na zem a s jistými potížemi se poškrábal za uchem. Jeho pahýl ho vyvedl z rovnováhy, na okamžik se zapotácel, ale vzápětí se zase napřímil. Bouře musela navzdory své nervozitě obdivovat, jak skvěle se Pajda vypořádal se ztrátou přední nohy.

Hlavně klid, Bouře, řekla si v duchu a zhluboka se nadechla. Jen žádnou paniku. Zatím nevíš, co se děje.

„Bouře,“ začal Pajda, „moje první otázka je hned ta nejdůležitější. Opustila jsi smečku… ale kdy jsi začala podezírat Brízu? Bylo to ještě předtím, než jsi odešla?“

Bouře neodpověděla hned, napřed si potřebovala srovnat myšlenky. Buď upřímná a buď rozumná. Ona Pajdovi důvěřovala, ale teď musela zajistit, aby i on důvěřoval jí.

„Ne. Víš jak to bylo, Pajdo… byla jsem náměsíčná, měla jsem děsivé sny a… a…“ Další slova feně uvízla v hrdle, najednou měla těžké čelisti a cítila, jak ji všechny instinkty nutí okamžitě zmlknout. Jenže Bouře věděla, že musí říct všechno. Kdyby teď zalhala nebo něco zamlčela a smečka to později zjistila, Bouře by přišla o poslední naději, že jí někdy budou důvěřovat.

Co by se mnou asi v takovém případě provedli?

„Nějakou dobu jsem si myslela, že ten zlý pes jsem možná skutečně já,“ řekla Pajdovi a do hlasu se jí vkradlo zakňučení. „Měla jsem strašný strach, že jsem to já a nevím o tom.“

„Ale ty to nejsi,“ řekl Pajda a upřeně hleděl Bouři do očí.

„Nejsem, jenže to jsem si uvědomila až později. Od chvíle, kdy jsem odešla, jsem měla dost času si všechno srovnat v hlavě, neustále jsem o tom přemýšlela. Nemohla jsem přijít na to, kdo ze smečky by mohl být zrádcem. Nikdo mě nenapadal, u nikoho to nedávalo smysl. Jenže potom… Pajdo… když jsem byla sama v divočině, narazila jsem na Bellu a Šípa.“

Pajda nastražil uši, ale nic neřekl.

Bouře ho chvíli nervózně pozorovala, než pokračovala: „Šíp mi tehdy něco řekl. Bavili jsme se o starých přátelích a on zmínil, že Brízu neměl zrovna v lásce, protože je podle něj… krutá. To mě zarazilo, protože bych to do ní nikdy neřekla. Jenže Šíp pokračoval a popsal… věci, které dělala. Všechno to, co jsem se ti snažila tehdy sdělit, vzpomínáš? Tehdy na mýtině, když jste mě chytili.“

„Osvěž mi paměť, prosím,“ požádal ji trpělivě.

„Třeba… třeba to, že Bríza nezabíjela svou kořist a nechávala ji trpět. Šíp tvrdí, že to dělala až příliš často. Viděl to na vlastní oči a myslí si, že se v tom nejspíš vyžívala. Potom mě něco napadlo… přemýšlela jsem, proč jste mi nedůvěřovali. Proč jste mě neměli rádi, i když jsem neudělala nic špatného.“

Pajda poprvé za celou dobu sklonil zrak. Najednou vypadal nejistě – téměř zahanbeně.

„Došlo mi, že mě někdo celou dobu hájil… až na to, že to bylo přesně naopak. Kdykoliv se Bríza postavila na moji stranu, ve skutečnosti mě tím dostala do ještě větších problémů.“ Bouře se zamračila nad vzpomínkou. „Pajdo, vzpomínáš si na ten den, kdy jsme našli chudáka Bruna? Pamatuješ, co řekla Bríza tam nahoře na útesu? Luna poznamenala, že Bruno zemřel na stejné zranění jako Běs, a Bríza do toho okamžitě skočila a řekla, že to ještě nic neznamená.“

Bruno naklonil hlavu na stranu. „Ale vždyť tě bránila.“

„Naopak! Luna přece ani náznakem nezmínila, že by to něco znamenalo. Celá ta myšlenka vzešla od Brízy. A potom ještě pokračovala a řekla, že jenom proto, že jsem tímhle způsobem zabila Běse, neznamená to, že bych něco takového udělala Brunovi. A potom začala Luna mluvit o tom, že Brunův vrah musel být silný jako já.“ Bouře se odmlčela, aby nechala vyznít svá slova. „Copak to tam nevidíš, Pajdo? Předtím se o mně Luna nezmínila ani slůvkem. Bríza podsouvala ostatním myšlenky, které byly její, ne jejich.“

Pajda zamyšleně pokýval hlavou, ale mlčel.

Bouře mu věnovala prosebný pohled. „Všechno, co o mně kdy Bríza říkala, bylo dopředu pečlivě promyšlené. Teď už je mi to jasné. Manipulovala s vámi všemi, abyste si mysleli, že jsem zrádce. A dělala to tak strašně chytře a nenápadně.“

„To není důkaz, Bouře,“ řekl Pajda tiše.

„Já vím! Sama jsem si napřed říkala, že jsem akorát zoufalá a hledám souvislosti tam, kde žádné nejsou, jenže jsem ti ještě neřekla všechno. Já…“ Bouři se znovu sevřelo hrdlo a cítila, jak nebezpečná slova se teď chystá vypustit z tlamy. Byla to slova, která by bohatě stačila na to, aby se jí Pajda začal bát a podezírat ji. Bylo to jako sousto zkaženého masa, které musela vyplivnout dřív, než se jím zadusí. Buď upřímná!

„Zdálo se mi o Strachopsu, Pajdo.“

Třetí pes se zachvěl. Nejspíš si dobře vzpomínal na Psího ducha, kterého si Běs vymyslel, aby jím strašil svou smečku.

Vzápětí se zachvěla i Bouře, protože jí v tu chvíli něco došlo. Možná že její přiznání přineslo Pajdovi odpověď na otázky, které ji tak dlouho trápily. „No jistě! Zdálo se mi o něm, kdykoliv smečce hrozilo nějaké nebezpečí. Zdálo se mi o něm jednou v noci v táboře Šípa a Belly, protože tam byl had, který se chystal sežrat jejich štěňata. Můj sen mě varoval před nebezpečím! Pak jsem si vzpomněla, kdy se mi to stalo předtím – tehdy, když jsem byla náměsíčná a odvedla jsem Lumpíka k Nekonečnému jezeru. Nesnažila jsem se mu ublížit, Pajdo, snažila jsem se ho ochránit… před Strachopsem.“

„To rozhodně zní jako ta Bouře, kterou jsem znal,“ řekl Pajda zamyšleně.

Bouře zafuněla a tlapy se jí třásly vzrušením. Že by jí Pajda začínal věřit? „Když potom smečka našla mě a Lumpíka,“ pokračovala rychle, „Bríza se zase pustila do svých her se slovy.“ Bouře vycenila tesáky. „Bránila mě, ale zároveň mě vykreslila jako děsivou zlou fenu, která něco skrývá.“

„Co dál, Bouře?“ zeptal se Pajda tiše. „Pořád je to tvoje slovo proti jejímu. Řekni mi všechno, co máš.“

Bouře se chvíli dívala na své tlapy a přemýšlela. „Mluvila jsem taky s Bellou, která mi řekla o Bríze věci, co bych se jinak nikdy nedozvěděla. Říkala, že zaslechla, jak o mně Bríza říká, že jsem odporný tesák dlouhých pacek a vrah. Nemohla jsem tomu uvěřit, protože jsem byla přesvědčená, že Bríza, alespoň jak jsem ji do té doby znala, by něco takového v životě nevypustila z tlamy. Jenže pak mi začalo docházet, že skutečná Bríza není taková, jak ji znám… jak ji známe my všichni… nebo si přinejmenším myslíme, že ji známe.“

Pajda se poškrábal za uchem a zvedl hlavu ke stropu doupěte.

Když nic neřekl, Bouře se rozechvěle nadechla. „Pak je tu ještě jedna věc, Pajdo – Bríza se mě nikdy nebála, dokonce to ani nepředstírala, dokud jsem ji neobvinila. Vy ostatní jste se mě báli všichni, alespoň v určitou chvíli, ale Bríza nikdy. Víš proč? Protože věděla, že nemá proč.“

Pajda se tvářil hluboce zamyšleně. Měl nakloněnou hlavu a v jeho přimhouřených očích se zračilo prozření a porozumění. On mi věří, pomyslela si Bouře s nadějí. Vidí, že to všechno najednou dává smysl!

Jenže vzápětí Pajda sklonil hlavu, zavřel oči a zklamaně si povzdychl. Bouři se sevřely útroby.

„Počkej, Bouře, počkej. Vždyť ten zrádce zaútočil i na samotnou Brízu,“ připomněl jí tiše. „Byla ošklivě zraněná. Těžko mohla napadnout sama sebe.“

„Nezlob se, Pajdo, ale mýlíš se,“ zavrčela Bouře. „Mohla si to klidně udělat sama a její zranění nebyla zdaleka tak vážná. Copak si nevzpomínáš? Mohla pokousat a poškrábat sama sebe, úplně stejně jako se pokousala těsně předtím, než jste nás včera našli na té mýtině!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zákon smečky: Soumrak (6) - Poslední bitva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.