text

EDGAR WALLACE

POSTRACH CHICAGA

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-47-7 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-48-4 (online, MOBI)

www.artispraha.com

„Inspektor Kelly se obvykle nerozčiloval. Ale tentokrát narazil na velice komplikovanou situaci. Proti němu stála nejdokonaleji organizovaná tlupa podloudníků, jaká vznikla za posledních sto let. Obrovské bohatství pomáhalo jejím členům vykupovat si naprostou beztrestnost. Měli přátele i v nejvlivnějších kruzích, financovali politiky...“

Chicago třicátých let v době prohibice. Pašerácké gangy terorizují život města. Tony Perelli, nekorunovaný král podloudníků, nemilosrdně likviduje každého, kdo se mu postaví do cesty, ještě nikomu se nepodařilo usvědčit ho z vražd jeho odpůrců, ještě nikdo nenabyl odvahy ukázat na toho, kdo je postrachem Chicaga. Až jednoho dne tragická smrt nešťastné dívky se stane osudovým nástrojem spravedlnosti...

Chicago 1929

1

Tony Perelli nepatřil mezi zbabělce ani podle vlastního názoru, ani podle všeobecných náročných norem. Za podělance platil ten, kdo donášel ničemné policii, nikoliv ten, kdo si stěžoval svým vlastním lidem na druhé straně. Mezi svými mohl kňourat hodně nahlas o všech křivdách, které utrpěl. Bylo zbabělé zradit kamaráda, ale nepovažovalo se za zbabělost, jestliže kamarád nejednal čestně nebo sám byl podělaný, a zbabělé bylo prozradit policii kamarádovy hříšky. Zato správné a čestné bylo zatáhnout ho na osamělé místo a „vodkráglovat ho“.

Vyděšení farmáři často nalézali za šedivého ranního úsvitu strnulé mrtvoly roztažené na okraji svých polí, mohli se uzlobit nad brutalitou takových činů, ale nedalo se nic dělat, existovala tu v jistém smyslu zvláštní spravedlnost, které Západ a Středozápad dobře rozuměly a velmi často ji i podporovaly.

Jen si vezměte Reda Gallwaye.

Red byl ničema a většina toho, co dělal, patřila před soud. Říkali mu „lamač“ - což byl ušlechtilý opis pro kasaře, podvodníka, lupiče a majitele podezřelých podniků. Prošel celou spletí namáhavých a nevýnosných zaměstnání, až se dostal k černému obchodu s pašovaným alkoholem, který ho nepředstavitelně obohatil, zajistil mu pohodlnou existenci, uchránil ho před vězením a zjednal mu přátelství prvotřídních gangsterů. Úspěch mu stoupl do hlavy. Stal se z něho poněkud svárlivý žvanil: a aby dovršil veškeré zlo, začal šňupat bílý prášek.

Uhlazený šéf štábu Angelo Verona ho varoval: „Poslyš, Rede, bejt na tvým místě, tak bych se tomu krámu vyhejbal. Tony ve svý partě koks nestrpí.“

Red zkroutil ošklivý obličej v posměšek.

Angelo přikývl a vážné hnědé oči se mu zúžily.

„Kokain ještě nikdy nikomu neprospěl. Fuj! Chvilku se sice cítíš pánem světa, ale jak jeho účinek pomine, jsi míň než díra v zemi. A když dostanou na komisařství takovýho chlápka do prádla, okamžitě se jim rozsype před očima.“

„Vopravdu?“

„Vopravdu,“ přikývl Angelo.

Red se spřáhl s nějakým Mosem Leesonem, který býval kdysi strojníkem ve městě Gary. Spojoval je nízký vkus. Oba si víc libovali ve špíně a v ošumělosti jistých chudých čtvrtí než v nádheře restaurací na břehu jezera.

Leeson přišel na objev, který později pronikavě změnil život Tony Perelliho.

Mose byl chudý a podlízavý. Podle jeho názoru patřil Red do skupiny velkých šéfů. Viděl v něm představitele třídy majitelů automobilů a hedvábných košil. Vzdával svému šťastnějšímu příteli úctu jako poddaný monarchovi. Jednou spolu zapíjeli úspěšný černý obchod. Neohrabaný a nedomrlý Mose najednou poskytl Redovi cennou informaci a vyrukoval s dobrým nápadem.

Red však zavrtěl hlavou.

„Čínský holky pro mě nejsou, Mose,“ namítl. „Tam nahoře ve městě je jedna žába a ta je do mě dočista udělaná. Ale nestojí mi ani za to, abych se na ni dvakrát kouknul. Takovej jsem já, Mose.“

„To jo,“ přisvědčil Mose.

Ale Mose se na Minn Lee podíval dvakrát a potom znovu a znovu. Potkával ji na schodech ohyzdného činžáku, kde bydlil. Byla to moc hezká Číňanka. Malá, štíhlá, ale zvlášť ho na ní okouzlovaly bílé malé ruce. Měla šikmé hnědé oči a pleť hebkou jako atlas. Při pohledu na ni zrovna cítil její jemnou pleť v rukou. Její vlasy vynikaly zvláštním odstínem, nebyly do modra, jako tomu bývá u východních národů, ale zářivě černé.

Mose ji pokaždé obdařil svým poněkud pokřiveným úsměvem. Oslovil ji a nesetkal se s nezdarem. Ukázalo se, že je prostá a milá a že se ráda baví. Jmenovala se Minn Lee. Její manžel, malíř, v té době těžce onemocněl. Minn se živila kresbou módních návrhů.

Mose ohromila její upřímná vážnost, ale stále nenacházel vhodnou příležitost, kdy by mohl navázat důvěrnější vztah. Pozval ji na večeři do elegantního podniku nahoře ve městě. Pozvání ji neurazilo, spíš překvapilo.

„Mám nemocného muže,“ namítla. „Nemohu ho přece nechat doma samotného.“

„Ale děťátko, co vás nemá! Já to zařídím. Pošlu k němu ošetřovatelku, která se od jeho postele ani nehne...“

Odmítavě zavrtěla hlavou. Hledal její ruku, ale ruka zmizela a ona s ní.

Od té doby se mu vyhýbala. Podezíral ji, že napřed obhlédne situaci a pak teprve vychází z domu na trh. Chtěl si svou domněnku ověřit. Odešel proto z domova časně ráno a čekal na rohu. Zahlédl ji a postavil se jí bez okolků do cesty.

„Anděli! Co se vlastně děje? Proč se mi vyhýbáte?“

Nic nezapírala. Na to byla příliš upřímná a opravdová. Chtěla mu uniknout, ale Mose ji pevně uchopil.

„Počkejte chvilku!“

Byl by rád řekl mnohem víc. Vtom ho však udeřila zezadu do kříže kostnatá pěst. Otočil se a civěl do nemilosrdných očí muže, kterého plným právem nenáviděl. Seržant Harrigan z kriminální ústředny se vyjadřoval lakonicky a věcně.

Minn Lee vyklouzla jako vyplašená myška a zmizela v davu.

„Nechte tu čínskou paničku na pokoji a radši mi povězte, co jste dělal včera od pěti hodin do večera, než jste šel spát.“

Mosovi přeskočil hlas do naříkavého a monotónního fňukání. „Ale pane Harrigane, to teda nevím, o čem mluvíte.“

„Neznámý pachatel přepadl jednoho pána u Grant parku, sebral mu z kapsy tři sta dolarů a hodinky. Potom ho nechal klidně ležet na chodníku.“

„Pane Harrigane, já jsem šel včera do postele v deset hodin...“

„Lžete. Viděli vás o půlnoci u hipodromu. A v devět vás jeden svědek zahlédl v Grant parku.“

Prohledali mu pokoj a provedli osobní prohlídku. Celý den putoval Mose mezi policejním komisařstvím a klinikou, kam převezli okradeného a zraněného občana. Naštěstí ho pacient nepoznal a Mose unikl podezření. Pociťoval ulehčení i hněv.

Minn Lee se o příhodě dověděla a hryzly ji výčitky svědomí. Umírající malíř na posteli naříkal a rozdurděně opakoval otázku, nač ksakru manželka myslí a proč mu vaří polévku z masa zrovna v pátek. Pokud kypěl zdravím, neobával se, že zhřeší. Naopak si ani za mák nevážil náboženských formalit. Tvrdil o nich, že by vůbec neměly existovat a mluvil vždycky velice svobodomyslně. Když onemocněl, požádal manželku, aby zničila některé kresby, zejména karikaturu, která tak zábavně zesměšňovala představy chicagských obyvatel o životě v nebi. Přál si také, aby odstranila všechny akty a některé oplzlé výjevy ze stěn jeho ateliéru.

Minn Lee ho poslechla jen velmi váhavě. Přitom však kreseb ani trochu nelitovala. Ty drsné obrázky pro ni stejně nic neznamenaly. Uznávala holá fakta, nepřikrašlovala si je, ani nepodmalovávala. John Waite maloval nepochybně špatně, ale Minn Lee vůbec nenapadlo, že by jeho duše propadala zkáze nebo nemravnosti. Neznal zákony perspektivy, barvy plácal docela nahodile, neměl cit pro linii. A nikoho nepřesvědčil ani jeho závěrečný útěk k anglickému kubismu, což bývalo posledním útočištěm všech špatných malířů.

Pro Minn Lee to byl její manžel a nic víc. Spojil je život i osud. Cítila v sobě jakési poblouznění, které se snad podobalo lásce, avšak veškerá úcta k manželovi vyprchala. Nemilovala ho, ani si ho nevážila. A malíř umíral. Tak to aspoň tvrdil německý lékař. Zbývají mu prý tři, nanejvýš čtyři měsíce. Přišel laskavý kněz a ani trochu ho nepřekvapila přítomnost Číňanky. Také on pacientovi předpověděl tři měsíce života. Chtěli poslat malíře k moři, ale nedošlo k tomu. Nemocný ostře protestoval proti každému projevu milosrdenství - a přitom celá léta žil z podpory neduživé matky, kterou přivedl na mizinu. A když se rozčilil, začal kašlat a prokašlal celou noc.

Kněz přicházel dvakrát týdně. V nejvyšším poschodí měl dalšího pacienta, velmi starého a velmi nemocného muže Petra Melachiniho, bývalého hudebníka. Ital nebyl zrovna chudý, přesto však chtěl raději zemřít v brlohu, který býval jeho domovem. Instalatérova žena z prvního poschodí prozradila Minn Lee, že se starý Petr těší přízni mocného hlavouna ze světa pašeráků alkoholu.

„Dovedete si to představit, paní Waitová? Ten alkoholový král se nabídl, že ubytuje pana Melachiniho v nádherným domě na pobřeží a že mu všecko zaplatí. Stařec řekl - ne. Řek, že radši zůstane tady ve městě, kde se narodil. Je to pošuk. Nádhernej dům u moře a k tomu všecko ostatní.“

Hlavoun se občas objevil. V ulici se náhle začali procházet pružní, osmahlí muži v hezkých šatech. Obyvatelé na ně pokukovali zašpiněnými okny a zdálo se jim, že se ulice stala příjemně vzrušující. Pistolníci! Určitě. Řekněte, jakej hroznej život, střílet do lidí, že jo? Ale vydělávaj až sto babek týdně. Ano, pane!

Potom se do ulice přiřítilo tmavé auto a z něho vystoupili tři muži. Napřed šel do domu jeden hlídač, za ním sám hlavoun a průvod uzavírala stráž. Šli přímo do Melachiniho pokoje. Nohsled podal šéfovi košík s ovocem.

„Nazdar, Petře - tak tady to máš, milej brachu.“

Tony Perelli měl starce docela rád, hrávali spolu v orchestru u Cosmolina. Oba vyrostli na Sicílii, pocházeli ze stejné vesnice blízko Palerma.

Minn Lee potkal hlavoun na schodech. Nebyl vysoký, ale důstojně se nesl. Obličej měl masitý a v tmavých očích mu svítila jiskra čertovského humoru. Vypadal pěkně, chodil bezvadně oblečený. Na opasku se mu blýskala přezka s diamanty. Usmál se na Minn Lee a ona nesměle úsměv opětovala. Když se minuli, podívala se za ním přes rameno a všimla si, že otočil hlavu, jako by si ji chtěl prohlédnout.

Spatřila ho znovu na stejném místě. Zastavil se a dal se s ní do řeči. Mluvil zdvořile a laskavě, zřejmě bral život spíš ze zábavné stránky. Rozesmál ji. Nerozplýval se v neohrabaných poklonách, ani se ji nesnažil vzít za ruku.

Příštího dne přinesl poslíček do pokoje nemocného květiny a ovoce. Na navštívence stálo ozdobným písmem: „Od Tonyho Perelliho.“

Hlavoun - panečku, to je ale hlavoun, vydechla instalatérova žena. Má nejpřepychovější kvartýr v celým Chicagu. Auta, vilu na venkově a všechno možný. Alkoholový král! Seznam lidí, který vodkrouh, je tak dlouhej jako Michiganská třída, ano, drahá paní!

Minn Lee tohle sdělení ani trochu nešokovalo. Lidé mají přece rozmanité koníčky. Šmelina s lihovinami jí koneckonců připadala přijatelnější než výstřední umění Johna Waita. Jenomže nikdy nesrovnávala dvě nesourodé roviny. Potřetí uviděla Tonyho Perelliho, když se osobně dostavil k nim do bytu. Waite spal. Minn Lee se octla v mírných rozpacích. Zavedla hosta do salónku.

„Spí? Prima. Mluvil jsem s lékařem. Doporučuje pro něho moře. Taky ten bláznivej starej Petr by měl k moři - ale nechce o tom ani slyšet. Poslyšte, paní Waitová, jestli jde jenom o prachy...“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pane Perelli - můj manžel nepřijme peníze, protože je nemůže poctivě vrátit.“

Opakovala slovo „poctivě“ až příliš často.

John Waite zemřel o týden později - zesnul klidně a nenápadně. Když ho pochovala a vysvětlila úředním činitelům, proč se nejmenuje Waitová, když zaplatila nejnaléhavější dluhy a napsala manželově matce, začla si hledat místo. Našla by je asi snadno, protože měla diplom Kolumbijské university a kdysi vydělávala 27 dolarů a 50 centů týdně jako návrhářka oděvů. Volila ale raději schůdnější cestu. Čínská restaurace hledala zaměstnance. Napsala stručnou žádost majiteli restaurace panu Če Fusongovi. Dřív než dostala odpověď, navštívil ji Mose Leeson a ucházel se o její ruku. Starý Ital zemřel a skončil v nákladné hrobce. Té noci, kdy se odebral do věčných lovišť, dostavil se Tony Perelli a posbíral nebožtíkovy svršky, zvláště rodinné poklady. Chtěl je poslat na Sicílii vnukovi a vnučce jako památku po zesnulém.

Nikdo Perelliho nezahlédl, protože tentokrát přišel pěšky, stráže vepředu, vzadu a po stranách. Rychle vklouzl do domu, mrkl na dveře půvabné Číňanky a pokračoval v chůzi.

Té noci bylo v domě hlučno. V druhém poschodí řádil Polák Laski, který chtěl dosáhnout titulu světového přeborníka v bubnování; mlátil ze všech sil do bubnu a vyluzoval ohlušující a obluzující zvuky, až vyburcoval ubohé nájemníky k zoufalství a hněvu. Někteří dokonce tvrdili, že Laski svým bubnováním zabil Johna Waita.

Kdyby tak uviděl dívku s bílým, staženým obličejem v objetí Mose Leesona...

Mose byl pruďas a instinktivní primitiv. Zkušenost ho utvrdila ve víře, že ženy je třeba uchvacovat násilím.

„Miláčku, co já ti říkám, to je na beton. Se mnou si, holka, přijdeš na svý! To mi věř! Jsem do tebe celej blázen!“

Bránila se. Musela se bránit. Tony Perelli sestupoval po schodech a zaslechl slabý výkřik. Vzal za kliku. Dveře povolily. Vešel.

„Co tady chceš - Taliáne?“

Mose planul. Octl se tváří v tvář Perellimu. Jeho nehezký obličej se stáhl v křečích.

„Nech toho!“

Tony Perelli ho vyzval kovově klidným hlasem.

„Nechat toho? Jistě ji nechám, ale ne kvůli nějakýmu proklatýmu Siciliánovi!“

Vymrštil pěst; ale Perelliho nezasáhl. Obyvatelé domu zaslechli zvuk, který se podobal hlasitějšímu nepravidelnému úderu na buben.

Tony držel pistoli ve výši pasu, ale podruhé už vystřelit nemusel. Mose ránu bezpečně koupil. Na vteřinku se zachytil příčky u postele a pak sklouzl na podlahu.

Minn Lee se vážně zadívala na zabitého a pak na vraha.

„Vezměte si plášť a pojďte!“

Perelliho rozkaz si nikdo nemohl splést s prosbou. Uposlechla ho, vyšla s ním na ulici a nastoupila do připraveného vozu. Muži, které tam zanechal, si už s Mose Leesonem poradí, než nastane rozruch. Situace se neutvářela nijak neobvykle a vyvíjela se v rámci pravidel. Jeden šofér náhodou našel mrtvolu ve sněhu na louce; v novinách se objevila noticka: „DALŠÍ PŘESTŘELKA MEZI GANGSTERY“. A tím celá záležitost skončila.

Zatím se Minn Lee nastěhovala k Tonymu a pomalu si zvykala na titul „paní Perelliová“.

2

Tony Perelli se rád díval dolů na město, kterému vládl, ze širokého balkónu ohraničeného benátským zábradlím.

Chicago bylo pro něho domovem i královstvím. Nekonečné řady aut, plynoucí sem tam po široké třídě pod ním, odvážely denně do práce jeho poddané a společníky. Všude pod blýskavými střechami žili lidé, kteří ve sklepech přechovávali „poklad“. I hosté, pozvaní k obědu, spatří na stole „poklad“ - v lahvích se zlacenými hrdly, „poklad“ v jiskřivých skleničkách.

Zákon zakazoval „poklad“ vyrábět nebo prodávat; každý tajný sud nebo soudek propašovaný do sklepa platil za nezákonný; a přece kupci podporovali pašeráky, kteří „poklad“ obstarali, i pistolníky, kteří jej chránili. Nechtěli jim odepřít radost z pohledu na „poklad“ na stole, a proto se mlčky dohodli, že každý, kdo by bránil jeho doručení, má být zastřelen nebo vyhozen z jedoucího automobilu na okraj silnice. Byli by se asi tvářili pohoršeně, kdyby to někdo takhle formuloval, ale ve skutečnosti zákazníci platili za střely, které vyhlazovaly tyhle otravné lidi z povrchu zemského, a tak nevědomky přispívali na jejich pohřební věnce.

Perelli se vrátil do nádherného salónu, který sloužil zároveň jako jídelna, obývací a přijímací pokoj. Povýšení kritici s nosem nahoru přirovnávali salón ke vstupní hale do přepychového biografu. Tvrdili, že je vulgární, křiklavý a nevkusný. Ve skutečnosti zde architekt přesně napodobil nejkrásnější komnatu dóžecího paláce.

Japonský sluha Kiki přinesl pánovi kávu. Minn Lee se řídila pravidly, jak je Tony stanovil; teprve později je trochu uvolnil. Podle nich se nesměla celé dopoledne vůbec objevit. Angelo si nedávno najal byt v módní čtvrti. Do práce přicházel později.

Tony se podíval na hodinky. Osm hodin. Doba vhodná pro zahájení návštěv. Zabzučel zvonek a Perelli přesně věděl, kdo přichází.

Redu Gallwayovi nebylo nikdy valně v tomto prostředí; dnes se cítil ještě hůř než jindy, protože přicházel silně rozladěný. Jen s přemáháním v sobě dusil vztek z minulé noci.

„Posaď se, Rede. Copak je novýho v Západní čtvrti?“

Red polkl.

„Já spíš žasnu nad tím, co se děje v Chicagu,“ začal chraptivě. „Musím všecko vědět, Perelli - a pokavád se to nedozvím, tak to spustím - rozumíš?“

Perelli si ho zvědavě prohlížel zpod dlouhých brv, jako by byl nějaké bizarní zvíře.

„Co chceš spustit? To je k smíchu! S tebou je docela legrace. Tak ty to chceš spustit. Jenom do toho! Jen se spusť!“

Red se v rozpacích zavrtěl na židli.

„A co Leeson - Mose Leeson? Byli jsme kámoši, Perelli. Někdo ho vodbouch. Rád bych dostal do prádla toho chlapíka, co to udělal.“

Antonio Perelli se usmál.

„Já jsem ho vodbouch,“ pravil suše.

Rozhostilo se napjaté ticho.

„Tak co?“

„Podívej - takhle se přece nejedná se slušným chlapem - s mým kámošem... byli jsme spolu jako bratři.“

„Tak si navlíkni černý hadry,“ opáčil Perelli klidně. „Tvůj brácha je mrtvej.“

„Proč?“

Red ze sebe tu otázku jen těžce vysoukal. Perelli neodpověděl.

„Co ti to jenom napadlo? Mose byl správnej chlap. Potřeboval jsem ho.“

Vynucoval si vysvětlení.

„Tak mi napadlo, že bych ho měl voddělat.“

Tony Perelli seděl na dřevěné lavici před varhanami, které stály v rohu pokoje. Zvedl šálek kávy a zamyšleně srkal.

„Ano. Řekl jsem si, že bych ho měl vodprásknout. Když mám pocit, že by se mělo něco udělat, tak to prostě udělám.“

Red si olízl suché rty. Uvnitř se chvílemi třásl a chvílemi vztekal.

„Perelli, zdá se mi, žes nejednal správně - už kvůli mně - nic jinýho netvrdím.“

Tony přikývl.

„Ano. S tím docela sympatizuju. Tomu rozumím. Byls v nemocnici? Ne? Leží tam tvůj přítel - ten Řek Antropolos. Je na tom moc špatně. Včera v noci ho někdo zpráskal. Ptáš se proč? Vidím ti na očích, že se ptát nechceš. Zpráskali ho, protože prodával koks jednomu mýmu chlapci. Je to pro tebe zpráva dobrá nebo špatná?“

Red neodpovídal.

„Moji lidi nesměj šňupat koks a dělat jiný věcí, po kterejch se jim točí hlava a ručičky se jim takhle třesou!“

Napřáhl ruku a roztřásl ji.

„Řek bych, že se dovedu postarat sám o sebe,“ začal Red.

„To jistě. A co je komu po tom, i kdybys to nedoved? Ale ty nejsi placenej za to, aby ses staral jenom vo sebe. Jsi placenej, aby ses staral vo mě a vo mý hochy. Jestli se ti budou třást ruce a v hlavě se ti to bude motat, pak je to zlý, a když začneš chlastat a k tomu žvanit, pak je to ještě horší, ale nejhorší ze všeho je, když koksař vyzrazuje tajemství svejch přátel, jenom aby si moh koupit víc koksu. - Tak je to.“

„Poslyš...“

„To je všechno. Nech toho bílýho prášku, nebo plav!“

Red povstal.

„Tak dobrá,“ zahučel. „Já teda poplavu.“

Na tváři se mu opět objevil letmý, vychytralý úsměv.

„Samozřejmě. Jen si plav!“

Ačkoli Red nevynikal velkou bystrostí, poznal, že poslední slovo zní výhružně, a zhasl.

„Poslyš, Tony. Nemám rád, když mě někdo šikanuje - nejsem už dítě, a prosím tě, aby sis to jednou provždy zapamatoval. Když se dva chlapi nesnesou, musej se rozejít. Vo nic jinýho nejde.“

Tony přisvědčil.

Red odcházel a v hlavě se mu honily nápady, protože teď mu teprve došlo, jaké fígle by se daly ve šmelině dělat; dřív na ně nepřišel a nikdy by se o nich ani nedověděl, kdyby nebylo Perelliho instrukcí. Vyhledal jednoho člena bandy, se kterým byl zadobře, a při obědě v restauraci u Belliniho mu do ouška šeptal o všech svých trampotách.

Viktor Vinsetti byl dobře oblečený elegán s neklidnýma očima. Zdálo se, jako by věčně čekal, že zastihne za sebou nějakého slídila. Málokdy vyjadřoval své vlastní názory, ale velice pozorně naslouchal jiným. A teď zrovna tak poslouchal.

Dověděl se o bezvýznamné hádce, o Mosovi, jak snadno by se dal zařídit vlastní kšeftík, jak propašovat alkohol přes hranice, rozdělit ho a najít pro něj trh. A jak by snadno mohl zbohatnout ve směšně krátké době on a jeho chlapci, kdyby je přesvědčil, aby začali kšeftovat s pitím na vlastní pěst. Vinsetti se zájmem poslouchal, protože podobné myšlenky ho už taky dávno napadaly. Dokonce si sesumíroval vlastní plány.

„Tak to vypadá, Viku,“ zakončil svou řeč Red.

„No jo - rozumím, ale není to tak lehký, Rede - a v každým případě jsi hroznej hlupák, když takhle žvaníš.“

„Mose byl správnej člen bandy...“

„Mose nebyl vůbec nic,“ prohlásil Vinsetti klidně. „Je po něm a to není pro vládu žádná citelná ztráta. Jedinej zájem měli vo jeho hlas při volbách. V příštích volbách můžeš hlasovat dvakrát a von tak vobživne. Ne, to ne. Rád bych jenom věděl, co si vo tom všem myslí Perelli.“

Chvíli o tom uvažoval a Red ho zvědavě pozoroval. Vinsetti byl totiž poloviční hlavoun a o jeho bohatství se vyprávěly hotové zkazky. A pověsti nelhaly. Vinsetti se chystal „pláchnout“. Chtěl vyvrátit tradiční pověru, že se gangster nikdy nedostane ven, jakmile se jednou octl uvnitř. Zamluvil si už kajutu na parníku AUSTRALSKÁ CÍSAŘOVNA a chystal se odplout do Kanady. Prodal všechny akcie a oplýval značnou hotovostí. Vyjednával už koupi vily na pobřeží v San Remu. Trochu ho poplašilo, když slyšel Reda mluvit tak otevřeně - a k tomu u Belliniho, kde každý číšník pracoval pro bandu jako špicl.

Té noci navštívil Vinsetti Perelliho.

„Red se cítí poškozenej a kecá,“ prohlásil. „U Belliniho do mě cpal hromadu nářků.“

„Nepřeju si žádný maléry,“ řekl Tony Perelli. Tahle slova používal jako hesla i jako alibi.

Na rozpáleného Reda čekala spousta malérů. Napadaly ho stále nové, jedinečné myšlenky. Postřednictvím jednoho známého chtěl vyhledat barona jižní čtvrti Mika Feeneye. Nedostal se dál než k Shaunu O‘Donnellovi, který byl Mikovým švagrem a náčelníkem jeho štábu.

Shaun byl skutečný vůdce, mozek celé bandy. („To je to nejhorší, co se dá říct o tlupě Mika Feeneye,“ prohlásil Perelli při jedné příležitosti.) Shaun byl malý, hubený, popudlivý, některým členům připadal příliš hr, jiným se zase zdálo, že jenom žvaní a kdekoho uráží. Chladně vyslechl Redovy návrhy a ani trochu ho nepovzbuzoval.

„Rede, ty jsi pro nás úplně bezcennej,“ řekl hrubě a bez obalu. „Šňupáš koks a jsi horká hlava. Já ti to říkám na rovinu, chlapče. V mý bandě není místo pro mládence, co šňupaj. Perelli má svoje mouchy, ale my s ním chceme vycházet po dobrým. Jestli mu zahneš, my ti akorát pomůžem s pokladem.“

„Mose,“ začal Red. „Ať si jen Mose vyhřejvá šunky v pekle, stejně tam patřil.“

Nazítří se nestalo celkem nic. Nadšení Reda Gallwaye silně opadlo; za zimního soumraku se přikradl na policejní komisařství a požádal komisaře Kellyho o rozhovor. Chtěl si stěžovat na jednoho policistu. Tuhle větu pronesl hodně nahlas, protože komisařství patřilo do Perelliho rajónu. Uvnitř i venku číhaly bdělé oči a naslouchaly pozorné uši.

Gangsteři obvykle nenavštěvují policejní komisařství; členové bandy volí jiný postup, telefonicky si smluví místo tajné schůzky. Jenže když se Red jednou rozpálil, nemyslil na úskoky a odvážil se smělého činu. Čtvrt hodiny po svém příchodu už mluvil se zachmuřeným policejním náčelníkem.

Podle vlastního mínění si počínal velice chytře, protože se vyhýbal jménům. Prohlásil jen, že mu jde určitě o život. Když spolu chvíli rozmlouvali, byl o tom pan Kelly přesvědčen ještě víc než Red.

Ve skutečnosti Red nijak chytře nejednal, ani nebyl zvlášť ostražitý. Nevyslovil jediné jméno a nemluvil zcela jasně. Neprozradil Kellymu nic nového. Detektiv věděl z vlastních trpkých zkušeností, že kdyby Reda zadržel jako svědka a postavil ho před porotu, gangster by odvolal každé slovo, které teď pronesl; kdyby nyní podepsal písemné prohlášení, velice horlivě by přísahal, že podpis na něm vynutili trikem, zastrašováním či hrozbou tělesným násilím, nebo když byl v bezvědomí, do kterého po tělesném násilí upadl.

Náčelník věděl, jak Mose zahynul a proč. Znal jména mužů, kteří odváželi jeho mrtvolu, i číslo vozu, kterým jeli. Nebylo to nic těžkého: policie našla prázdné ukradené auto.

Red by povídal celou noc, ale náčelník měl plno jiné práce a kromě toho si neliboval v jednostranné konverzaci, ze které nic nekoukalo.

„Chcete, abych vás tu nechal?“ zeptal se.

Red se rozzuřil.

„Cože, mě? Já se přece dovedu ohlídat sám. Ne, pane! Zítra vypadnu z Chicaga. Už toho mám plný zuby! Na východě mi kamarádi dají prachy, který potřebuju.“

V určitém stadiu opojení nabýval Red pocit, že oplývá bohatými příznivci, a tohoto stadia právě dosáhl.

Když vyšel na ulici, provázely ho tři stíny. Dva z nich byli policisté.

„Nespouštějte toho ptáčka z očí,“ zněl náčelníkův rozkaz.

Po chvíli se k Redovi vrhli dva muži, každý z jedné strany.

„Tak poslyšte, co si vlastně...“ spustil Red. Oba průvodci ho láskyplně uchopili pod paží.

„Jsi práskač a zkápneš,“ prohodil jeden pobaveně.

A druhý vrazil Redovi do boku pistoli.

„Zmizte, vy...“

Detektivové za nimi se v té podivné hře nevyznali. Zpozorovali, že se k Redovi přidružili dva důvěrní přátelé. Když všichni tři dorazili k čekajícímu autu a když si Red sedl vedle řidiče a jeho průvodci dozadu, začali se policisté shánět po taxíku. Než jej sehnali, auto vyrazilo a ztratilo se jim z dohledu.

Red nechápal, co se s ním vlastně děje. Opilec poměrně snadno vystřízliví, ale narkoman se jen těžko vzpamatovává z oblouzení. Red věděl jistě jen jedno: muž, který sedí za ním, ho úporně tlačí nějakým předmětem do zátylku, ale přitom se docela nenuceně baví s řidičem. Povídali si o kopané.

Hádali se, jestli Jižní Kalifornie porazí Notre Dame nebo obráceně. Řidič fandil Notre Damu, uváděl důvody, proč by jeho klub měl zvítězit, chrlil dlouhé přehledy předchozích vítězství a skvělých výkonů a prohlásil, že je ochoten na výhru mužstva vsadit sto dolarů. Muž za Redem nabídku okamžitě přijal.

„Já jsem taky pro Notre Dame,“ podotkl Red.

„Zavři hubu,“ osopil se na něho řidič, „a vůbec ji nevotvírej. Chtěl bych vědět, jestli tě nebolí v krku vod toho, jaks všecko vykrákal modrejm.“

„Já že jsem něco vykrákal?“ protestoval Red rozhořčeně.

Hlaveň pistole opustila zátylek a bolestivě ho udeřila do zadní části lebky.

„Drž zobák!“

Opustili město; po obou stranách ubíhala pustá krajina, jen sem tam se mihl dům. Přijížděli k plantáži, která se táhla po stranách hrbolaté silnice. Řidič zastavil.

„Vylez!“ přikázal. Red vystoupil.

Droga už přestala účinkovat. Třásl se od hlavy k patě.

„Poslyšte, co vás to napadlo?“ ptal se třaslavým hláskem. „Já jsem nikoho neprásknul. Zavezte mě hned k Tonymu...“

Oba muži ho vlekli kolem prvních stromů po hrbolaté půdě.

„Nevodděláte mě, že ne?“ kvílel tenkým hláskem. „Poslyšte, já jsem vopravdu nic neudělal.“

Muž vzadu natáhl spoušť a vypálil. Red klesl na kolena a zakymácel se. Neslyšel ani první, ani druhý výstřel.

Vrah zastrčil revolver do kapsy a zapálil si cigaretu. Plamen zápalky se ani trochu nezachvěl.

„Jdeme,“ řekl.

Sedl si na místo, kde předtím seděl Red. Celou polovinu cesty do města jim vydržela hádka, zda je lepší mužstvo Jižní Kalifornie nebo Notre Damu.

Řidič spatřil policejní auto. Pod bzučením vlastního motoru zaslechl nářek sirén. Otočil vůz a šlápl na plyn.

„Vyndej psací stroj - je pod sedadlem.“

Ten druhý se mu protáhl pod paží. Spustili zadní sklopnou desku a vystrčili hlaveň kulometu.

„Poldové asi dostali echo od Kellyho,“ utrousil vrah, který si všiml stínů sledujících Reda.

Vůz se k nim blížil.

„Dej jim to sežrat horký,“ poručil.

Kulometčík stiskl spoušť. Ratata, ratata, ratata.

Ochranné sklo policejního auta zarinčelo. Vůz trochu uhnul a pak se znovu rozjel. Vyrazily tři plamenné kužele. Kulomet zase zaburácel. Řidič zadního auta prudce vybočil a rána vůz minula.

„Sakra!“ zaklel muž u kulometu, položil hlaveň na zadní část auta, upevnil ji a pak pomalu sklouzl na podlahu.

Kulomet chvíli balancoval a pak spadl na cestu. Zazněla ostrá exploze: policejní auto najelo na zbraň a praskla mu pneumatika. Vrah se ohlédl a podíval se přes sklopnou desku.

„Jsou v troubě,“ konstatoval. „Šlápni na to Joe!“

Vyndal z kapsy malou baterku a posvítil na postavu zhroucenou na podlaze. Uprostřed čela jí zel obrovský rudý ošklivý otvor. Muž se vyšplhal zpět na své místo vedle řidiče.

„Sázka neplatí,“ řekl. „Billy ji koupil.“

Po celou cestu zpátky se bavili o nastávajícím zápase. Neživá postava za nimi se houpala a kutálela, kdykoliv zahýbal za roh.

Vinsetti nepatřil mezi obyčejné gangstery, naopak zaujímal v bandě význačné postavení. Po dva roky v roli vládního vyslance a zplnomocněnce cestoval od pobřeží k pobřeží, byl prostředníkem, který křižoval sem a tam mezi kanadskými jezery. Občas cestoval v poslání vysokého vyjednavače a urovnával rozmíšky, které se užuž vyostřovaly v nebezpečné spory, pokud náčelníci ovšem byli ochotni dodržet své závazky.

Byl to mladý pohledný muž, proslulý galantností a přesvědčený o své neporazitelnosti.

Dopustil se ale osudného přehmatu. V Kanadě se zapletl s jistou mladou dámou, která se nechtěla tak snadno smířit s faktem, že ji milenec pustil brzy k vodě. Jednoho dne, když přijel Vinsetti do Toronta, aby zařídil dodávku whisky, předal mu advokátův pověřenec soudní příkaz. Zklamaná dáma ho žalovala pro porušení slibu manželství a uváděla ještě další závažné okolnosti. Vinsetti neměl zrovna kosmopolitní smysl pro právo, ale tuhle záležitost musel nějak vyřídit. Našel si proto jako vhodného prostředníka právníka nevalné pověsti; ten ochotně přijal honorář, pokusil se dost liknavě zastavit žalobu, a když se mu to nepodařilo, na celou věc prostě zapomněl. Vinsettiho odsoudili k vysoké náhradě škody a při příští návštěvě Toronta ho zatkli. Zaplatil, protože zaplatit musel; na celé věci bylo nejhorší to, že ztratil funkci nákupčího a tím i vydatný zdroj příjmů.

„Nepřeju si žádnej malér,“ prohlásil Tony Perelli v rozhovoru o této záležitosti. „Rozlil sis to pořádně u kanadskajch panáků. A já zásadně nepracuju s lidma, který to maj nahoře polepený.“

„Nechápu, co to má společnýho s mým flekem,“ ohrazoval se Vinsetti a dusil se zlostí.

Tony si pohladil knírek a začal studovat vzorek své hedvábné kravaty.

„Snad nic. Ta holka možná nežalovala soudci, možná neprozradila, že pašuješ visku a že vyděláváš milión dolarů. Možná ani necekla o tom, že pracuješ pro Antonia Perelliho. Ale stejně je to zlý.“ Zavrtěl hlavou. „Vydej se na východ, Victor mio, tam je co dělat, hodně prachů, děsná psina. Já se nezlobím, je to těžkej průšvih, ale já se ani trochu nezlobím.“

Pohladil Vinsettiho něžně po rameni.

Ten večer trávil Tony s Minn Lee a otevřel jí dokořán své srdce. Seděl vedle ní ve svém velikém salónu na pohovce potažené hedvábím. Zlaté brány byly dokořán a byt, nasycený jemnou vůní, se koupal v měkké záři jantarových lamp.

„Ten chlapík je blázen do ženskejch; hrozně rád miluje a dělá podobný nesmysly.“

„Ty tedy považuješ lásku za nesmysl?“ usmála se.

„Můj půvabný broskvoňový květe, pro tebe láska jistě není nesmysl; ale ve světě se lidi koukaj na tyhle věci docela jináč.“

Položil jí malou ruku do klína a odebral se k velkým varhanám, které stály v koutě pokoje; celou hodinu nepřetržitě hrál a Minn Lee ho okouzleně poslouchala. Tony byl výborný hudebník, pozoruhodný houslista, ale jeho vášní byly varhany. Vysedával u nich, improvizoval, hrál úryvky z italských oper, které se mu zrovna vybavily v paměti. Italskou operou pro něho umění začínalo a končilo. Opovrhoval džezem, i když uměl znamenitě tancovat.

Celou hodinu seděla Minn Lee, oblečená v nové atlasové šaty, nohy zkřížené jako malý Buddha, ruce pokorně složeny, hlavu nakloněnou na stranu. Pak se k ní Tony vrátil, lehl si na pohovku a hovořil zase o Vinsettim.

„Ten chlapec je docela chytrej a udělal spoustu užitečný práce. Měl pořádnej průšvih, ale každýmu se vobčas něco přinatrefí. Možná, že je podělanej - to nevím. Viktor si žije až moc dobře - potom se z chlapa stane bábovka. Ale nepije a nežvaní a elegantním způsobem navazuje známosti.“

Viktorův poklesek přišel znovu na přetřes o několik dnů později, když Tony jednal s hlavním inspektorem Kellyra o propuštění jednoho muže, který byl uvězněn - neprávem, jak se ukázalo - podle Mannova zákona o únosu nezletilé osoby. Vězeň měl pro Tonyho v daném okamžiku velkou cenu a jeho propuštění přivítal jako své vítězství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Postrach Chicaga.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.