První šifra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Denise Rudberg

První šifra – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

První díl série Šifrantky

„Násilí není nejlepší zbraň proti nenávisti a pomstou se křivda nesmyje.“

Charlotte Brontëová: Jana Eyrová

Prolog

Pärnu, Rižský záliv

Sobota, 6. srpna 1938

Iris se dívala přes hladinu Baltského moře ke slunci, které pomalu zapadalo za obzor. V tu chvíli, na samém sklonku onoho léta, ještě naštěstí netušila, co jí tyto vody budou po celý zbytek života symbolizovat. Moře, které tolik milovala, pro ni od toho roku mělo být navždycky spojeno s vědomím smrti a prožitkem nejhlubšího smutku.

Zapnula si řetízek s přívěskem a podívala se na hodiny. Do začátku oslavy už nezbývalo mnoho času.

„Rudolfe, musíme vyrazit. Karl-Fredrik se bude zlobit, jestli přijdeme pozdě.“

Rychle seběhla po schodech a vešla do obývacího pokoje, kde seděl její manžel a starší syn, plně zabraní do rozehrané partie šachu.

Rudolf se na ni roztržitě podíval. „Promiň, miláčku. Zrovna promýšlíme další tah.“

Iris přistoupila k manželovi a položila mu ruku na rameno. Přísným pohledem si změřila svého syna, který pořád ještě jako hypnotizovaný zíral na svého krále a dámu.

„Josefe, musíme si s otcem pospíšit, jestli na tu oslavu chceme přijít včas. Víš, jaký strýček Ritter je, když něco není přesně podle jeho představ.“

Josef neodpověděl, jen soustředěním svraštil čelo, aniž zvedl oči od šachovnice.

Rudolf tleskl a vstal. „Josefe, nedá se nic dělat, musíme maminku poslechnout. A jestli chceš, aby z tebe byl dobrý hráč, tak si pamatuj, že v šachu bys nikdy neměl promýšlet strategii pod tlakem. Na šachy budeme mít čas i zítra. A pozítří. A popozítří.“

Josef se na Iris nasupeně zamračil, ale jinak se mu podařilo ovládnout podráždění, které zjevně cítil. V tom okamžiku se prudce rozlétly domovní dveře a do místnosti se jako velká voda vřítil Jan.

„Mami, mami, já jsem vyhrál! Vyhrál jsem celý turnaj!“

Josef se na mladšího bratra pohrdavě ušklíbl. Jan měl plné hrsti barevných kuliček. „Turnaj? Vždyť jste hráli jen kuličky.“

Jan si bratrovy výsměšné poznámky nevšímal a pyšně ukazoval rodičům svou sbírku duhových skleněnek. Iris ho políbila na tvář.

„Běž do kuchyně a popros Unni, ať ti na ně dá nějakou sklenici. My si s tatínkem musíme pospíšit, jdeme na letní slavnost ke strýčkovi Ritterovi.“

Jan překvapeně zamrkal. „Copak on není nemocný? Říkali jste, že nevypadá dobře.“

Iris si položila ukazováček na rty. „Psst, o takových věcech se nemluví. Nemyslela jsem to doslova Chtěla jsem tím jen říct, že v poslední době nebyl úplně ve své kůži.“

Jan nečekal na další vysvětlení a rozběhl se do kuchyně pro sklenici na svůj nově nabytý poklad.

Rudolf se vrátil převlečený do bílého lněného obleku a políbil manželku. „Opravdu tam musíme jít?“ zeptal se. „Nemám z toho zrovna dobrý pocit.“

Iris se na něj podívala s naléhavou prosbou v očích. Velmi stála o to Karla-Fredrika vidět. „No, tak tedy půjdeme. Vypadáš nádherně. Není to úžasné, že jsem ženatý s tou nejkrásnější ženou v Estonsku?“

Iris mlčky obrátila oči v sloup. Rudolf se široce usmíval. „Ještě že nejsi jen krásná, ale máš navíc taky něco v hlavě.“

Iris manžela s předstíraným hněvem plácla. Jeho kolínská jí neodolatelně voněla. Rozloučili se s chlapci a slíbili jim, že si ráno udělají piknik na pláži a nasnídají se všichni společně.

Dům Karla-Fredrika Rittera stál hned u pláže. Vypadalo to, že většina hostů už dorazila, a Iris s Rudolfem se rychle vmísili do davu.

Vtom se za jejich zády, ze vzdálenější části zahrady, ozval známý hlas.

„Moje drahá sestro!“

Kati přicházela k nim s rozpřaženými pažemi. Napřed objala sestru a políbila ji na tvář a pak naznačila symbolický polibek na tvář svého švagra. Rudolf odměřeně pokývl hlavou a Iris zřetelně cítila, že ho Katiina přítomnost na oslavě překvapila.

Než Rudolf stačil cokoliv říct, Kati zahlédla skupinku dalších hostů a bez omluvy vyrazila směrem k nim.

„Ale to je pan velvyslanec Stenström,“ slyšeli ji říkat. „To je milé vás tady vidět. Henry mi říkal, že vás prý přeložili do Berlína.“

„Co tady dělá?“ zeptal se Rudolf manželky polohlasem. „Ani jsem nevěděl, že je v Pärnu. Neměla být až do Vánoc v Berlíně?“

Iris mu odpověděla odevzdaným ušklíbnutím. „Očividně ne. Ale nakonec spolu s Karlem-Fredrikem vyrostli.“

„Obvykle má dost rozumu a taktu a vyhýbá se společenským akcím, které navštěvujeme my. Nebo alespoň těm, které navštěvuji já.“

Iris se musela ovládnout, aby instinktivně nezačala sestru před manželem hájit. Rudolf se nikdy nesmířil s Katiiným rozhodnutím zasnoubit se s Němcem Heinrichem. A od té doby Kati na oplátku nijak neskrývala svou nevraživost vůči švagrovi. Iris byla bezradná, jak by na tuto situaci měla reagovat. Její mladší sestra byla velmi impulzivní, ale zároveň se nedalo vyloučit, že má za lubem něco, s čím se jí nesvěřuje.

Iris se povytáhla na špičky a vtiskla manželovi polibek. „Přece si nenecháme zkazit oslavu. Koneckonců, je to moje sestra. Tady se bude držet zpátky, a i kdyby ne, všem to bude úplně jedno. Jsou tu hlavně naši přátelé.“

Rudolf svou ženu láskyplně objal. „Mám štěstí, že mám za manželku tebe. Děláš ze mě lepšího člověka.“

Iris s úsměvem odvlekla manžela do domu, kde zamířili přímo k hloučku lidí oblečených v bílém.

Slavnostní večeře u strýčka Rittera se konala každý rok u příležitosti konce letní sezóny a všichni, kdo bydleli u malebné pláže na břehu Baltu, na ni byli pozvaní s instrukcí, aby přišli oblečení v bílém. Hostitel, Švéd Karl-Fredrik Ritter, stál na zahradě svého letního sídla uprostřed zástupu hostů a usmíval se od ucha k uchu. Jeho bílý lněný oblek působivě kontrastoval s tmavým opálením, které získal díky tomu, že celé léto trávil většinu času na vodě. Iris často vídala, s jakým závistivým obdivem si ostatní muži prohlížejí jeho dřevěnou loď, kotvící u největšího mola na pláži.

„Iris! Rudolfe!“

Karl-Fredrik Ritter políbil Iris na tváře a přátelsky poplácal Rudolfa po zádech. „Mrzí mě, že jsme se tohle léto neviděli častěji. A teď už je skoro načase vrátit se domů.“

Karl-Fredrik se lítostivě ohlédl přes zahradu k moři.

Iris pokrčila rameny. „Tak to prostě je. Život dneska není jednoduchý.“

Karl-Fredrik si chvíli pozorně prohlížel její tvář, než odpověděl. Mezi jeho modrýma očima se objevila hluboká vráska. „Já vím, že tady je situace nesrovnatelně složitější, ale Švédsko taky prožívá náročné období – stejně jako celá Evropa. Někdy mám pocit, že své krajany už vůbec nepoznávám.“

Rudolf zamyšleně přikývl. „Hm, tak se nejspíš cítí spousta lidí, zvlášť tady v Estonsku. Společenské klima se zhoršilo pro všechny. Ale řekni nám, jak jdou obchody?“

Karl-Fredrik rozhodil rukama. „To je na tom právě trochu zvláštní – letos jsem měl rekordní zisky. Ještě nikdy tolik bohatých lidí nekupovalo tolik drahých uměleckých děl. Obávám se, že mi nezbývá nic jiného než to přijmout jako fakt, ale nejsem si jistý, co si o tomhle trendu myslet.“

Iris usrkla ze své sklenky studeného nápoje. „Trendu?“

„O tom, že lidé, co mají spousty peněz, mohou využívat příležitosti k investování a obohacování, zatímco pro střední třídu se situace pořád zhoršuje. Podle mě tohle nemůže skončit dobře. Demokratická společnost se nedokáže vypořádat se sociálními rozdíly, když začnou být příliš výrazné.“

Rudolf zaraženě zamrkal. „Lidstvo už přece ve svých dějinách mnohokrát zažilo zhroucení společenských struktur, a naneštěstí to bylo vždycky doprovázeno krveprolitím,“ poznamenal. „Ale musím přiznat, že mě překvapuje, že stejný vítr změn vnímáš i ve Švédsku. Myslel jsem, že toho nejhoršího jste byli ušetřeni.“

„Prozatím ano. Ale začíná se ozývat spousta vlivných hlasů, které se stále hlasitěji a s rostoucím obdivem vyjadřují k tomu, co se děje v Německu. Hermann Göring pobýval většinu sezóny v letním sídle své manželky, kde se poplácával po ramenou s různými vlivnými osobnostmi ze zdejší společnosti – včetně mého bratrance, který je pilot. Strávili spolu tolik času, až mi to dělalo starosti. Mého bratrance znáte, párkrát jste se s ním tady u mě setkali. Několikrát mi letos nezbylo než doprovázet je na cestách, a už jen muset být v jejich bezprostřední blízkosti se mi začínalo silně zajídat. Na druhou stranu jsem se díky tomu naučil ještě víc si vážit času, který trávím s vámi – svými skutečnými přáteli. Viděli jste to? Kerstin mě na dálku probodává očima – asi bychom se už měli usadit. Iris, smím tě doprovodit ke stolu?“

Stůl byl jako vždycky podle hostitelova výstředního zvyku prostřen na verandě s výhledem na moře. Kerstin Larssonová byla švédská hospodyně, která svého pána věrně doprovázela na všech cestách. Zdálo se, že na slavnost dorazilo víc hostů než obvykle, a stůl bylo třeba prodloužit tak, aby k němu bylo možné usadit až čtyřicet lidí. Iris se na Karla-Fredrika vděčně usmála. Už poněkolikáté tento rok pro ni vyhradil čestné místo po své pravici. Jejich dlouholeté přátelství mělo původ už v dobách, kdy si jejich matky jako malé holčičky společně hrávaly, tady v Estonsku i doma ve Švédsku.

Karl-Fredrik položil ruku na Irisinu paži a najednou se zatvářil vážně. „Iris, slib mi, že o mně nikdy nebudeš smýšlet špatně. Dávám ti čestné slovo, že mi můžeš věřit, ať se stane cokoliv. Jenom mi slib, že mi nepřestaneš věřit.“

Než se ho Iris stačila na cokoliv zeptat, Karl-Fredrik vstal a se širokým úsměvem na tváři pozvedl vysoko svou sklenku vína.

„Moji drazí hosté – uplynul další rok a já mám opět tu čest těšit se z vaší společnosti. Jsem přesvědčen, že nikde jinde na světě není léto tak příjemné jako tady v Pärnu, kde nás obklopuje moře a kde nás na každém kroku doprovázejí vlídné paprsky zdejšího slunce. Připijme si na to, že smíme v tomto pozemském ráji alespoň krátce přebývat.“

Hosté společně pozvedli sklenice směrem k výmluvnému řečníkovi, tomuto uhlazenému obchodníkovi s uměním v bílém lněném obleku, doplněném slaměným kloboukem, který měl na hlavě posazený s nedostižnou elegancí. Obklopovala ho slabá vůně tabáku a santalového dřeva, která jako kdyby k němu neodmyslitelně patřila. Karl-Fredrik se znovu posadil, ale vzápětí se rychle naklonil k Iris a pošeptal jí: „Promiň, zapomněl jsem si na lodi doutníky. Hned jsem zpátky.“

Něco v jeho vzezření ji snad mělo varovat, ale kdykoliv se později pokoušela vybavit si ten okamžik, kdy svá poslední slova pronesl, nikdy se jí nepodařilo přijít na to, co oním výstražným signálem bylo. Možná jasný třpyt v jeho vážných očích. Možná pevnost stisku jeho ruky těsně předtím, než vstal a odspěchal přes písečné duny ke břehu.

Co si ale Iris pamatovala zcela zřetelně, bylo překvapení a pocit úzkosti, který jí náhle sevřel srdce, když se motor člunu s hlasitým burácením nečekaně probudil k životu a loď zamířila na volné moře. Iris se otočila k Rudolfovi a její oči se setkaly s jeho tázavým pohledem. Pak se ozval výbuch. Ohnivá koule, která se vznesla nad motorový člun, se jí navždycky vypálila do paměti. Ráj se během několika vteřin proměnil v peklo.

V tu chvíli Iris ještě nemohla tušit, že to je teprve začátek.

Signe

Červen 1940

Signe Janssonová si zapnula knoflíky kabátu a rozhlédla se po malém pokoji, aby se ujistila, že tam nic nezapomněla.

„Prosím, mami, prosím. Zůstaň tu se mnou!“

Signe se sklonila a podívala se Erikovi do očí zalitých slzami. „Musím odjet, nedá se nic dělat.“

Erik zavrtěl odmítavě hlavou tak prudce, že mu pečlivě učesané blonďaté vlásky začaly poletovat kolem hlavy. „Ne, musíš tu se mnou zůstat.“

Signe se silou vůle přiměla k úsměvu a pohladila chlapce po hubené tvářičce. „Ty moje zlatíčko – budeš tady přece s tatínkem. Zvládnete to, uvidíš. A jsou tu i babička a dědeček. Oni jsou taky tvoje rodina.“

„Ty jsi moje rodina. Kdy se vrátíš?“

Signe zamrkala, aby potlačila slzy, a obezřetně zavrtěla hlavou.

„Já nevím, Eriku. Ale musíš se snažit být statečný.“

Ze tmy místnosti se vynořil Stig a přitáhl si syna k sobě.

„Myslím, že bude nejlepší, když teď necháme Signe odejít. Nechceme přece, aby kvůli nám zmeškala autobus, že ne, Eriku?“

„Jo!“ vykřikl Erik. „Já chci, aby maminka ten autobus zmeškala. Nechci, aby odjela pryč.“

„Signe není tvoje maminka a teď musí odjet. My dva to spolu přece zvládneme. Pomůžeš mi, viď?“

Erik žalostně vzlykal a drobnými pěstičkami bezmocně bušil do otcovy hrudi. Stig se rozmrzele podíval na Signe a gestem jí naznačil, že by už měla odejít.

Signe vzala Erika za ruku a chvilku ji pevně držela ve své. Pozorně se zadívala hluboko do těch modrých očí, které milovala víc než cokoliv jiného na světě.

„Možná je pravda, že nejsem tvoje opravdová maminka, ale mám tě ráda stejně, jako kdybych byla. Pošťák ti každý týden přinese ode mě dopis. Nikdy na tebe nezapomenu. A pořád se za tebe budu modlit. Ty můj milovaný chlapečku.“

Hlas se jí zlomil. Vzala kufr a vyšla z místnosti. Slyšela, jak za zavřenými dveřmi Erik hlasitě kvílí a jak se Stig pokouší nešťastného čtyřletého chlapce uklidnit.

Signe nesla těžké zavazadlo střídavě v pravé a v levé ruce a v duchu litovala, že nemá rukavice, protože venku byla ještě slušná zima. Ostatní její sourozenci na farmě se rozhodli zůstat uvnitř. Nedokázali pochopit její rozhodnutí odejít z domova a smířit se s ním. Její rodiče byli zklamaní ještě víc – pokud to bylo vůbec možné – a během posledních několika dní s ní téměř nepromluvili. Dokonce se s ní ani nepřišli rozloučit.

Po hlavní ulici projelo s rachotem nákladní auto naložené borovými větvemi a krátce poté se objevil autobus, přesně podle jízdního řádu. Signe slyšela zasyčení brzd a sebrala síly k rozhodujícímu kroku.

Řidič si hřbetem ruky otřel zpocené čelo a povzbudivě na ni kývl. „Kam to bude?“

Signe si odkašlala a podala mu dvoukorunovou minci. „Åkersberga.“

Řidič utrhl malou bleděmodrou papírovou jízdenku a přistrčil k ní drobné. Autobus byl z poloviny prázdný. Signe si sedla na místo u uličky, aby měla dost místa na kufr. Pro jistotu na něj položila ruku – koneckonců, měla v něm veškerý svůj světský majetek.

Autobus se rozjel po nerovné silnici a vítr zanesl otevřeným okénkem dovnitř závan výfukových plynů. Štíhlé kmeny bříz se míhaly kolem rychleji a rychleji a Signe se ze všech sil snažila zaplašit z mysli vzpomínku na Erika, který chtěl běžet za ní, a na Stiga, který se až do posledního okamžiku vyhýbal jejímu pohledu.

Autobus zastavil u kostela v Roslags-Kulla, kde přistoupily dvě starší dámy a požádaly o jízdenky do Åkersberga. Signe hádala, že jedou na tamní trh. Dál se vytrvale dívala z okna, aby ji náhodou někdo nepoznal. V duchu se pokoušela představit si Stockholm. Od doby, kdy do hlavního města své vlasti naposledy zavítala, už uplynulo víc než deset let, a i tehdy jím vlastně jenom projížděla. Ty tři příležitosti, během nichž Stockholm navštívila, jí nedaly možnost ho opravdu poznat.

Dotkla se prsty dopisu, který měla v pravé kapse, aby se přesvědčila, že tam pořád je. Když jí ho před týdnem pošťák předával, neměla ohledně jeho obsahu naprosto žádná očekávání, ani netušila, že by jí mohl dodat sebemenší pocit jistoty. Jediné, co v tuto chvíli věděla, bylo, že za pouhý jeden den se má ve Stockholmu představit jistému profesorovi Svartströmovi.

* * *

Vlak ujížděl po úzkokolejné trati Roslagsbanan hustými lesy stockholmského parku Lill-Jansskogen a pak jakousi průmyslovou oblastí, kde v potu tváře pracovali železniční dělníci se svářecími hořáky a dalšími těžkými nástroji. Signe pohled na všechno kolem připadal poněkud nevábný a ohyzdný. S těmi muži, kteří měli obličeje celé černé od sazí a prachu jako kominíci, téměř soucítila.

Když vlak zpomalil, ostré skřípění brzd jí probodlo uši jako nůž. Průvodčí se nacvičenými pohyby vyhoupl na krátký žebřík a posledních několik set metrů cesty překonal na vnější straně vlaku. V jednu chvíli zvedl čepici uniformy a komicky přehnaným gestem pozdravil kolegu na protější straně kolejí. Stejný průvodčí na ni spiklenecky mrkl, když si od něj kupovala jízdenku, a zeptal se jí, jestli si jede do města trochu vyhodit z kopýtka. Signe zatvrzele zírala do podlahy a rychle spěchala k volnému sedadlu. S takovými lidmi nehodlala ztrácet čas a chránila se něco si s nimi začínat.

Během cesty se ve vlaku vytvořila přátelská, téměř důvěrná atmosféra. Cestující se pustili do diskuse o posledních úpravách přídělového systému a do úvah o tom, že koaliční vláda v čele s Perem Albinem Hanssonem coby premiérem, zvolená před šesti měsíci, nejspíš vzhledem k tomu, co se ve světě děje, nebude zase tak špatným řešením. Signe se vždycky snažila číst noviny, kdykoliv měla příležitost, ale od dubna, kdy se společenské napětí v Norsku začalo stupňovat, Stig a její rodiče soudili, že bohatě stačí poslouchat zprávy v rádiu.

Cestující se shromáždili u dveří vagónu a vlak se pomalu vyprazdňoval. Signe polkla a pevně sevřela držadlo svého kufru. Nejméně posté se ubezpečila, že dopis je pořád na svém místě v kapse jejího kabátu. Na nástupišti se žoviální průvodčí bavil se dvěma policisty. Něčemu se srdečně smáli a Signe se trochu uklidnila. Obrovské množství lidí všude na ulicích Stockholmu jí sice nahánělo hrůzu, ale zároveň to znamenalo, že je na nich i více policistů a strážců pořádku dohlížejících na bezpečnost a dodržování zákonů.

Signe měla domluvené přenocování přes jednu svou sestřenici, která se do hlavního města přestěhovala v patnácti letech a našla si tam místo služebné. Dnes pracovala jako uklízečka v sídle Armády spásy, ale bydlela s manželem a dětmi daleko odtamtud, až na ostrově Kungsholmen, kde měli pronajatý pokoj u jisté starší dámy. Návštěvy v domě byly přísně zakázány, proto sestřenice Signe navrhla, že by mohla přespat v Armádě spásy. Tam ale směla přijít až po večeři, v době, kdy přijímali potřebné nocležníky.

Ještě nebyly ani čtyři hodiny odpoledne a Signe odhadovala, že cesta pěšky z nádraží na ulici Grev Turegatan, kde Armáda spásy sídlila, jí bude trvat přibližně půl hodiny. To znamenalo, že má přinejmenším dvě hodiny času, než se tam bude moci vypravit. Na stockholmském Východním nádraží byl před osmi lety s velkou slávou otevřen bufet a Signin otec spolu se sousedním farmářem se tam tenkrát najedli. Vypravili se do hlavního města na schůzku v bance a náležitě se na tuto událost vystrojili. To bylo jedinkrát, kdy Signe viděla svého otce v obleku při jiné příležitosti než na svatbě nebo na pohřbu. Po jednání v bance se naobědvali na stockholmském Východním nádraží a Signin otec pak ještě dlouho každému na potkání líčil, jak tam měli nedopečené maso. Prý bylo úplně tuhé a uvnitř krvavé, a tak jediné, co se s ním dalo dělat, bylo zabalit ho do ubrousku a přivézt ho domů alespoň pro kočku.

Signe znovu zvedla těžký kufr a obezřetně vešla do nádražní budovy, v jejímž horním patře, jak věděla, onen vyhlášený bufet sídlil. Budova měla kulatý půdorys a prostornou dvoranu, která sloužila jako čekárna. Baculatá servírka v naškrobené bílé halence a přiléhavé černé sukni se na ni přívětivě usmála.

„Jste sama, slečno?“

Signe si rozpačitě odkašlala a krátce přikývla. „Ráda bych se najedla. Ale nebude vadit, že mám tenhle velký kufr? Nemám ho kam dát.“

Žena se usmála. „Na to jsme tady na nádraží zvyklí. Dám vám ho do šatny. Chtěla byste sedět u okna nebo raději u stolu s výhledem na vlaky? Můžete si vybrat a posadit se, kam chcete, hlavní polední nápor už skončil.“

„Raději u okna, jestli můžu.“

Signe servírce dovolila, aby jí pomohla z kabátu, ale klobouk si nechala na hlavě. Pevně svírala držadlo kabelky a šla za servírkou k vybranému stolu s výhledem na palác z červených cihel, sídlo Královského technologického institutu, a na čilý dopravní ruch na Valhallavägen, jedné z hlavních tříd Stockholmu.

„Dáte si před jídlem něco k pití, slečno?“

„Ne, děkuji, voda bude stačit.“

Signe smysl otázky nepochopila – před jídlem přece nikdo nepije.

„Dnešní obědové menu je smažený sleď s cibulovou omáčkou, ale já osobně bych si dala bramborovou placku. Těm zkrátka nikdy neodolám, taky je to na mně vidět, ale toho jste si určitě všimla sama.“

Servírka se žertem poplácala po kyprém boku.

Signe vděčně opětovala její úsměv. „Tak já si dám tu bramborovou placku. A sklenici mléka, jestli můžu poprosit.“

„Vy jste jako já – k bramborové placce prostě musím mít mléko.“

Za minutu se servírka vrátila s karafou vody a sklenicí mléka. Přinesla také košíček s plátky křehkého chleba a mističku másla. Signe usoudila, že když už má chléb na stole, může si posloužit – tak jako tak za něj bude muset zaplatit. V peněžence měla tři sta dvacet korun – veškeré své úspory. Bylo jí jasné, že na návštěvy takových podniků si nesmí zvykat.

Bramborová placka byla podávána se slaninou a brusinkami a byla přesně tak chutná, jak servírka slibovala. Signe svědomitě snědla celou porci a pak se na židli opatrně opřela. Po celodenním cestování a prožitém emocionálním vypětí na ni najednou dolehla těžká únava.

Touhle dobou už je Erik určitě po večeři. Signe uvažovala, jestli snědl zbytky od včerejška, které mu nechala ve spíži. Piškot, který pro něj předevčírem upekla, ho snad v jeho smutku alespoň trochu utěšil. Její piškoty miloval.

Vzdychla a další vzpomínky na synovce si rázně zakázala. Věděla, že jinak by se neubránila slzám a hlasitým vzlykům. Jedna umíněná slza už jí stékala po tváři a ona ji podrážděně setřela.

Servírka se vrátila k jejímu stolu. „Promiňte, že vás obtěžuji, slečno, ale měli jsme chybu v objednávce a zbyl nám jeden dezert. Nechtěla byste ho? Je to na nás. Je to hrozná škoda v dnešních časech vyhazovat dobré jídlo. A možná byste si k němu po večeři dala kávu?“

Signe se na tu laskavou ženu zmateně podívala a vděčně přikývla. Jen doufala, že dezert nebude příliš těžký, protože už v tu chvíli se cítila přejedená.

Ale když před ni servírka talíř s dezertem položila, Signe se téměř znovu zalily oči slzami. Byly to pošírované hrušky se šlehačkou. Ještě nikdy v životě nejedla něco tak lahodného. Navzdory tomu, že právě spořádala obrovskou bramborovou placku, jí nedělalo sebemenší potíže sníst dezert do posledního sousta. Ale kávu si bude muset odpustit – její dnešní výstřednost přece jen musí mít své meze.

Seděla v bufetu na nádraží v rušném velkoměstě, vychutnávala si dobré jídlo a připadala si jako dáma velkého světa. Ona, obyčejná Signe Johnssonová z Roslags-Kulla.

Elisabeth

Elisabeth Herrmanová vyšla ze dveří na Birger Jarlsgattan, na jednu z nejdelších ulic v centru Stockholmu, a okamžitě ji oslepily ostré sluneční paprsky. Kolem ní svištěly bicykly, ujíždějící téměř stejně rychle jako tramvaje, a v jednu chvíli musela dokonce uskočit, aby se vyhnula střetu se spěchajícím poslíčkem. Gullan jí večer telefonovala jen proto, aby si na ní vymohla slib, že se dnes ráno neopozdí. Gullan měla zkrátka ve zvyku dělat si přehnané starosti kvůli věcem, které se ještě ani nestaly.

Elisabeth se nespokojeně ušklíbla, když si uvědomila, že už má oproti domluvenému času schůzky čtyři minuty zpoždění. Hrozilo, že Gullan bude celý den mrzutá.

Vtom ji někdo popadl za pravou paži a zasyčel jí do ucha. „Říkala jsem ti, abys přišla včas.“

Potom se Gullan zasmála a Elisabeth s úlevným úsměvem zavrtěla hlavou. „Ty to nemáš v hlavě v pořádku. A co tady proboha děláš? Měly jsme se sejít na Sturegatan.“

Gullan obrátila oči v sloup. „Bettan, prosím tě. Věděla jsem, do čeho jdu, když jsme se dohodly, že jeden den v týdnu budeme chodit do práce společně. Alespoň matka z toho má radost. Říká, že je pro nás zdravé trochu se projít na čerstvém vzduchu, než se na celý den zavřeme do kanceláře.“

„Ještě pořád si myslí, že jsi navždycky odepsaná, protože sis našla práci?“

Gullan si vzdychla. Spěchaly po ulici Sturegatan lemované po jejich levé straně svěží zelení parku Humlegården.

„Jo, pořád se mě ptá, k čemu je mi to dobré. Podle mě hlavně nedokáže pochopit, proč jsme se rozhodly začít pracovat pro štáb protiletecké obrany. Nejspíš si představuje, že se chystají poslat nás přímo na frontu.“

„A můj drahý bratr – co na to všechno říká on? Pořád má nějaké narážky, že jsem ,narukovala‘, jak tomu říká.“

„Když o tom matka začne, nikdy se mě nezastane. Ale přímo mi nikdy nic neřekl. Nejsme ovšem ani zasnoubení, takže co si o tom myslí, není koneckonců rozhodující.“

„Dobře víš, že to je jenom otázka času. Zbožňuje i zem, po které chodíš. No, já si ho v každém případě podám, jestli se brzy nerozhoupe.“

Obě dívky pokračovaly volnějším tempem k nábřežní promenádě Karlavägen, kde zahnuly doprava a vydaly se dál směrem k náměstí Karlaplan. Fontána uprostřed náměstí chrlila spršky vody a nějací malí chlapci se nadšeně pokoušeli pouštět na její hladině loďky z kůry. Když dívky přešly bulvár Valhallavägen směrem k ulici Banérgatan a nově postavené mohutné budově z červených cihel, Elisabeth si všimla, že mají ještě několik minut času.

„Pojď, sedneme si a užijeme si chvilku sluníčka, než půjdeme dovnitř. Připadám si hrozně bledá.“

„Bledá? Vždyť máš obličej samou pihu!“

Elisabeth plácla přítelkyni po paži a sedla si na lavičku hned u vchodu do budovy. Opřela se, zvrátila hlavu a s přimhouřenýma očima nastavila tvář slunci.

„Jenom si to představ. Až se s Arnem vezmete, budeš jeho manželka. To já určitě nikdy nebudu.“

Gullan se zasmála. „No to ne, ledaže bys měla v úmyslu vdát se za vlastního bratra.“

„Nech toho. Myslím to tak, že nikdy nebudu ničí manželka. To se určitě nikdy nestane.“

„Ale to přece nemůžeš vědět – jestli a kdy se objeví tvůj Vyvolený. Tvůj princ z pohádky.“

Elisabeth zavrtěla hlavou. „Ne, já myslím, že to se nestane. Pro mě tohle není. Já chci někoho milovat, ale nejsem si jistá, jestli chci být něčí manželka.“

Gullan si netrpělivě odfrkla. „Prosím tě, to je naprostý nesmysl.“

Po zbytek času, který měly, než se vydají dovnitř plnit své každodenní povinnosti, seděly mlčky. Když vcházely do budovy, strážný se široce usmál a spiklenecky mrkl na Elisabeth.

„Dobré ráno, ale to je přece naše Rita Hayworthová. Kdypak budu mít to potěšení a vyrazíte si se mnou někam zatancovat, slečinko?“

Elisabeth významně povytáhla obočí. „Až se budete jmenovat Cary Grant.“

Signe

Signe se podařilo zdržet v bufetu déle než hodinu, ale potom cítila, že by už měla odejít. Chvíli otálela u novinového stánku o poschodí níže a listovala různými časopisy plnými barevných fotografií, než sáhla po výtisku týdeníku Hemmets Veckotidning se Sickan Carlssonovou na obálce. Ještě nikdy předtím si týdeník nekoupila, protože podle názoru vedení Misionářské společnosti to nebyla vhodná četba. Ale portrétu Sickan Carlssonové, pózující v zelené nařasené halence a se širokým úsměvem před záhonem muškátů, nedokázala odolat. Signe si byla velmi dobře vědoma vlastních nedostatků a rozhodně nečekala, že by ji někdo považoval za krasavici, ale pokud jí bylo občas dovoleno snít, oddávala se představám, že se alespoň trochu podobá Sickan, jejíž image prosté, srdečné a velkorysé ženy ji neodolatelně okouzlovala.

Signe se posadila na lavičku v zadní části čekárny. Trochu se za svou strategii zabíjení času styděla. Rozhovor se Sickan ji hluboce zaujal – slavná herečka se na podzim devětatřicátého roku, v době, kdy válka vypukla, provdala a vlastní svatbu si také s gustem zaplatila. Svatby, konané v elegantním starém hotelu Hasselbacken na ostrově Djurgården, se zúčastnilo sto dvacet hostů, ale jen několik z nich bylo přímo ze Sickaniny rodiny. Signe se při čtení sevřel žaludek vzrušením. Vnímala neuvěřitelný pocit sesterské spřízněnosti s touto nepředpojatou, zpříma se vyjadřující umělkyní, která byla o pár let mladší než ona a měla na své straně jen několik členů rodiny. Nyní byla v očekávání a ona i její manžel, známý bohatý rejdař, se na miminko nesmírně těšili. Zároveň měla podle všeho v dohledné době začít natáčet další filmy, ale to jí nedělalo žádné starosti – chystala se vzít si potomka na natáčení s sebou. Signe sice připadalo zvláštní vláčet s sebou takhle malé dítě bůhvíkam, ale článek zhltla s dychtivou zvědavostí a trpce litovala, když dočetla až na konec. Roztržitě prolistovala zbytek časopisu: stránky s praktickými radami pro hospodyňky a dopisy žádající o radu, jak upéci tu nejlepší nedělní vepřovou pečeni nebo čím ošetřit popraskané paty.

Když ještě jednou prolistovala celý časopis, zjistila, že uplynula další hodina. Teď mohla konečně vyrazit. Sestřenice jí cestu podrobně popsala a vysvětlila jí, že má jít po Valhallavägen až na ulici Sturegatan, kde má zahnout vpravo na ulici Östermalmsgatan, projít kolem parku Stureparken, pokračovat ještě dva bloky a bude na místě.

Rušný provoz na Valhallavägen burácel všude kolem ní tak zběsile, že než došla k nemocnici Sophiahemmet, měla pocit, že jí už nikdy nepřestane zvonit v uších. K branám nemocnice mířily dvě zdravotní sestry oblečené v bílém a tlačily před sebou invalidní vozíky se staršími pacienty. Signe, která dříve pracovala v domově pro seniory, se při pohledu na dva vrásčité stařečky s koleny přikrytými dekou náhle sevřelo srdce soucitem. Na Olympijském stadionu běhal tam a zpátky v těsném šiku hlouček branců a Signe se obezřetně držela stranou, aby jejich formaci nenarušila. Na ulici Sturegatan zahnula doprava – podle instrukcí od sestřenice – a za chvilku došla k parku Stureparken. Na štěrkové cestičce hrálo několik chlapců kuličky a kousek od nich skákaly dvě holčičky přes švihadlo. Na ulici Östermalmsgatan Signe zahnula doleva a vzápětí uviděla budovu, do které měla namířeno. Byl to starý dům a před hlavním vchodem postávala skupinka mladých dívek a kouřila. Na hlavách měly šátky a měly nalíčené rty. Signe jim zdvořile pokývla, ale pak se jich zeptala, jestli je na správném místě.

„Prosím vás, je tohle misie Armády spásy?“

Jedna dívka s krátce ostříhanými vlasy jí s ironickým úšklebkem odpověděla: „No jasně, slečinko. Sem společnost posílá padlé ženy a doufá, že tu dojdou nápravy.“

Ostatní dívky se hlasitě zasmály a ta krátkovlasá kývla směrem k budově. „Můžeš se nahlásit tamhle u vrchní. Kdy to čekáš?“

Signe zavrtěla hlavou. „Já nemám domluvenou schůzku.“

Dívky se znovu rozesmály. „Myslím, jak dlouho už jsi v tom? Jak dlouho už máš naštěkáno do boudy?“

Signe na ni nechápavě zírala. „Jak to myslíte?“

„Jak dlouho už jsi těhotná?“

Ta dívka se zatvářila, jako kdyby s ní začínala ztrácet trpělivost.

„Těhotná? Já nejsem těhotná.“

Dívka se zamračila. „Tak co tady děláš? Sem posílají holky, jako jsme my.“

Signe zalapala po dechu. V duchu nevybíravými výrazy spílala své sestřenici za to, že nepovažovala za vhodné ji informovat, co je tohle ve skutečnosti za místo.

Dívka odhodila žhnoucí nedopalek cigarety. „Neboj, jestli chceš, tak já půjdu dovnitř s tebou. Nepotřebuješ pomoct s tím kufrem?“

Signe zavrtěla hlavou a vykročila za dívkou ke dveřím budovy. Její průvodkyně, oblečená v dlouhých kalhotách a květované halence s cípy uvázanými kolem pasu, se na ni povzbudivě usmála. „Jen klid, nejsme tak hrozné, jak vypadáme. Kdo tě sem poslal?“

„Potřebuji tu jen jednu noc přespat. Zítra mám tady nedaleko pracovní pohovor. Poslala mě sem sestřenice, Lena Emilssonová – pracuje pro Armádu spásy jako uklízečka.“

Signe pevně sevřela rukojeť kufru. Opravdu si byla jistá, že chce přenocovat právě tady?

„Jo, Lenu znám. Té je všude plno. Občas je trochu mimo, ale nakonec kdo není?“

Obě dívky došly do stísněné místnosti, jejíž téměř celý prostor vyplňoval masivní psací stůl, za nímž seděla asi padesátiletá žena s vlasy staženými do pevného drdolu a brýlemi s malými kulatými obroučkami, které jí sklouzly až na špičku nosu, takže hrozilo, že jí každým okamžikem spadnou.

„Paní Johanssonová, vedu vám návštěvu.“

Signe přistoupila o krok blíž ke stolu. „Jsem Signe Janssonová. Poslala mě sem moje sestřenice, Lena Emilssonová. Ráda bych u vás jednu noc přespala, protože zítra mám domluvený pracovní pohovor na ulici Linnégatan, u jistého profesora Svartströma.“

Žena za stolem vzhlédla a věnovala Signe unavený úsměv. „Těší mě, že vás poznávám. Lena o vás mluvila moc hezky. Skoro jsem doufala, že byste u nás mohla zůstat. Zrovna se nám uvolnilo místo učitelky ručních prací.“

Signe se na ženu nervózně usmála. „Děkuji, to je od vás velice laskavé. Možná se vrátím, jestli si mě pan profesor nevybere jako vhodnou kandidátku. Jsem tady hlavně proto, že si mě pozval na osobní pohovor. Ale učit ruční práce by pro mě rozhodně byla vynikající alternativa.“

Žena za stolem si posunula brýle na nose o kousek výš. „Tak tedy počkáme, jak vaše schůzka zítra dopadne. Vypadáte jako rozumná mladá žena. Žádná Lenina příbuzná se určitě nebojí vyhrnout si rukávy a vzít za práci. No, v každém případě teď poprosím tady slečnu Ekmanovou, aby vás doprovodila do ložnice. Už je po večeři, ale v osm hodin se bude podávat káva a suchary. Slečno Ekmanová, byla byste tak laskavá a provedla Signe po domě a postarala se, aby se u nás cítila jako doma? U okna by už měla být ustlaná volná postel.“

Slečna Ekmanová na Signe krátce kývla, rázně zvedla její zavazadlo a zamířila ke schodům. „Pojď za mnou.“

Signe udělala způsobné pukrle, poděkovala a vykročila za svým doprovodem. Když vystoupaly po schodech do patra, slečna Ekmanová se k Signe nesměle naklonila a zašeptala: „Slib mi, že paní Johanssonové neřekneš, že jsem byla předtím drzá. Nemyslela jsem to vážně.“

Nakonec to tady možná nebude tak špatné, usoudila Signe a trochu váhavě se usmála. „Jak to myslíš ,drzá‘? Já se na nic takového nepamatuju.“

Slečna Ekmanová se na Signe vděčně usmála a lehkým krokem vešla do prostorné místnosti, kde bylo celkem osm čistě povlečených a ustlaných postelí. V nohách každé postele byla cedulka se jménem.

„To je hezký pokoj,“ konstatovala Signe s uznáním. „Takový vzorný pořádek.“

„Děkuju. Uklízíme každé ráno a po snídani sem chodí kontrola.“

Káva se podávala ve velké kuchyni, kde se dívky po dnech střídaly v přípravě jídel. Kolem dlouhého dřevěného stolu koloval talíř se suchary pečlivě namazanými margarínem a Signe si jeden vzala. Všechny dívky se usadily a popíjely slabou kávu. Některé ji pily ze šálku, jiné si do kávy namáčely suchary.

„Jestlipak víte, že tady Signe žádá o místo u nějakého profesora?“ zeptala se slečna Ekmanová do pléna. „A dostane svůj vlastní pokoj.“

Ostatní dívky pozorně poslouchaly a dívaly se na Signe očima plnýma zvědavosti. Signe se od chvíle, kdy opustila domov, cítila strašlivě osamělá a vítala příležitost své obavy vyslovit nahlas a trochu je tím snad zmírnit.

„Právě jsem odešla z domu, kde jsem se narodila a kde jsem prožila celý život. Nemám ponětí, jak to teď zvládnu. Jsem tak daleko od své rodiny, a vůbec. Nikoho tady ve městě neznám, kromě sestřenice Leny, ale ta bydlí se svou rodinou až na Kungsholmenu.“

Slečna Ekmanová se k ní dychtivě naklonila. „Určitě to bude v pořádku, neboj. A vždycky můžeš přijít sem za námi. My tu nejspíš budeme ještě nejmíň rok, než se nám podaří najít si práci.“

Dívky sedící se suchary v rukou byly všechny tak milé. Signe hluboce dojímalo, jak se snaží ji povzbudit.

„Ano, možná přijdu,“ usmála se. „Přiznávám, že velkoměsto mě trochu děsí.“

Dívky se začaly chichotat a vyprávět historky o tom, jak sem přišly poprvé. Některé se ve městě narodily, ale mnohé z nich zjevně pocházely ze všech koutů země. Všechny sem přišly za úspěchem nebo za láskou, ale nikdy jim to nevyšlo. Pro ty, které si rychle nenašly své místo v životě a pevně nezakotvily, nebyl život ve Stockholmu snadný. Signe se netroufala zeptat, ale pochopila, že snad každá z dívek sedících okolo stolu neplánovaně otěhotněla a byla přinucena se dítěte vzdát a odložit ho do sirotčince, protože se o ně nebyla schopná sama postarat. Přestože pro Signe nebylo snadné porozumět, jak se něco takového může stát – bylo to tak vzdáleno tomu, co ji celý život učili považovat za správné a slušné –, dokázala se vžít do jejich situace a představit si, čím si musely projít. Jejich neustálou úzkost, jestli se jejich dětem daří dobře a jestli jsou šťastné. Bolestnou touhu jejich nenaplněného mateřství.

Když nastal čas uložit se ke spánku, rozpoutala se ve společné ložnici hlučná rozpustilá zábava. Dívky se začaly se smíchem honit v uličkách mezi postelemi. Byly ještě příliš mladé a nezralé, než aby plně chápaly důsledky toho, čím si prošly. Signe před sebou viděla houf bezstarostných, lehkomyslných dětí. Netrvalo dlouho a objevila se vrchní dozorkyně, napomenula je, nařídila ticho a vyzvala je, aby se chovaly obzvlášť ukázněně, když mají na dnešní noc hosta.

Signe se schoulila pod pokrývku na tvrdé dřevěné posteli a poslouchala opatrný šepot ostatních dívek. Jejich nešťastné osudy ji přiměly uvažovat o tom, že její vlastní život byl ve skutečnosti až do této chvíle obklopen relativním bezpečím a stabilitou. Třebaže budoucnost byla nejistá, Signe poprvé začala vnímat trochu sebedůvěry. Navzdory nesnázím, jimž musela v posledních letech čelit, a i přes útrapy dnešního náročného dne se cítila jako plně dospělý člověk připravený postavit se všemu, co život přinese.

Elisabeth

„Elisabeth, byla byste tak hodná a přišla do mé kanceláře, až tady budete hotová?“

Elisabeth vzhlédla od psacího stroje. „Samozřejmě, pane plukovníku.“

Plukovník krátce pokývl hlavou, otočil se a pevným krokem odcházel chodbou pryč. Elisabeth vrhla rychlý pohled na Gullan, která se na ni nervózně dívala a přes stůl jí pošeptala: „Myslíš, že přišel na to, že jsme v pátek odešly dřív?“

Elisabeth zavrtěla hlavou. Vytáhla z psacího stroje hotový dokument a položila ho na vršek hromádky pošty připravené k odeslání.

„Ne, to není možné. Byly jsme tady jako poslední a od té doby už jsem s ním mluvila několikrát a nikdy se o tom ani nezmínil. Tohle bude něco jiného.“

Gullan se pořád tvářila znepokojeně. „A o co by mohlo jít? Snad nás nechce propustit? Co když nás chce propustit všechny? Třeba se rozhodli, že už nás nepotřebují.“

Elisabeth povytáhla obočí. „Že už nás nepotřebují? To je nesmysl. Velení protivzdušné obrany ještě nikdy tak naléhavě nepotřebovalo schopný personál jako teď. Co začala válka, provádí armáda každý měsíc nábor nových posil, a s takovou za chvíli ve městě nezbyde jediný fyzicky zdatný chlap. Tohle bude nejspíš nějaká hloupost – jako že jsem už zase zapomněla odevzdat obědové poukázky nebo že jsem včera zaspala. Ale kvůli něčemu takovému výpověď určitě nedostanu. A ty rozhodně taky ne.“

Elisabeth zanechala ne zcela přesvědčenou Gullan jejím ustaraným spekulacím a vydala se chodbou k plukovníkově kanceláři. Byla to prostorná rohová místnost s výhledem na čtvrť Gärdet a ulici Värtavägen. Nově postavené budovy v této části města vypadaly jako úhledně seřazené kostky bílého cukru.

Elisabeth zvedla ruku, energicky zaklepala, a když uslyšela plukovníkův hlas vybízející ke vstupu, stiskla kliku a vešla dovnitř.

„Prosím, posaďte se, slečno Herrmanová.“

Plukovník jí pokynul k židli naproti a Elisabeth se obezřetně posadila. Usmál se a ona měla na okamžik dojem, že je poněkud nesvůj. Spojil špičky prstů do stříšky a odkašlal si.

„Takže, slečno Herrmanová, o co jde… V našem oddělení pracuje spousta zaměstnanců a všichni spolu musíme vycházet co nejlépe. Jenom na tomto patře pracuje téměř sto lidí. A jak víte, slečno Herrmanová, dvoje dveře od vás má kanceláře několik nových inženýrů, kteří s nemalým úsilím pracují na vyhodnocování našich budoucích potřeb. Bohužel musíme předpokládat, že ještě několik příštích let budeme žít ve stavu válečné pohotovosti.“

Elisabeth polkla. „Ano, já o nich vím.“

„No, a jde o to, že se objevil takový malý problém. Jak to vypadá, jeden z našich inženýrů má potíže se soustředit. Jednoduše řečeno, nemůže se soustředit na své povinnosti, když jste nablízku, slečno Herrmanová. Příčinou toho jsou vaše nápadné dlouhé zrzavé vlasy. A tak jsme dospěli k závěru, že nejjednodušším řešením tohoto problému by bylo, kdybyste si je ostříhala a nosila kratší, praktičtější účes.“

Plukovník položil dlaně rukou na desku stolu a usmál se na ni. Elisabeth seděla bez hnutí a čekala, že ještě něco dodá. Avšak po několika vteřinách ticha pochopila, že už bylo řečeno vše.

„Pane plukovníku, vy mě žádáte, abych si ostříhala vlasy, protože jednoho z vašich inženýrů pohled na ně rozrušuje?“

„Ano, pochopila jste to správně. Pokud byste o to stála, určitě se můžeme dohodnout na nějaké kompenzaci za návštěvu kadeřníka. Slyšel jsem, že ten salón na rohu je velmi dobrý.“

Elisabeth se zhluboka nadechla, aby získala alespoň zlomek času na přemýšlení. Znovu zahlédla v plukovníkově tváři stín rozpaků.

„Naprosto souhlasím s tím, že zde musíme udržovat pozitivní atmosféru, a respektuji to,“ promluvila konečně a dívala se přitom plukovníkovi přímo do očí. „Je mi jasné, že všichni musíme dělat všechno, co je v našich silách, abychom členům ozbrojených složek v této vážné situaci pomohli fungovat co nejefektivněji. A proto myslím, že bychom se měli dostat k jádru tohoto zjevného dilematu. Pane plukovníku, dovolte mi zdůraznit, že inženýr, jehož jste zmínil, a jeho kolegové během posledních měsíců při několika příležitostech odevzdali chybné a nedbale provedené analýzy, takže jsem byla nucena je požádat, aby je opravili. A bohužel musím konstatovat, že nejde o pouhou nedbalost – tito lidé, přestože se honosí akademickými tituly, se dopouštějí naprosto základních matematických chyb. Mohu vás ujistit, pane plukovníku, že průměrný absolvent střední školy, který studoval matematiku, by si vedl lépe. Pokud vám skutečně jde o to, že jednoho z těchto poněkud neschopných pánů tak vzrušují mé vlasy, pak jediné, co v té věci mohu udělat, je informovat vás, že během pracovní doby je budu nosit stažené do drdolu, abych tento rušivý prvek svého vzhledu zamaskovala. Protože to, oč jste mě právě požádal, pane plukovníku, je podle mého názoru něco, co rozhodně nepatří do demokratické společnosti, v jejíž zásady ve Švédsku věříme.“

Plukovník na ni beze slova ohromeně zíral. Elisabeth nečekala na jeho odpověď, vstala a zamířila ke dveřím. U nich se zastavila.

„Vlastně ne, ne. Mám schované záznamy o chybách, jichž se pánové ,inženýři‘ dopustili. Předám je nadřízeným pro další šetření. Potom si sbalím své věci a s okamžitou platností opustím své místo. Jak víte, pane plukovníku, v dnešních časech pro nás ženy není žádný velký problém najít si zaměstnání.“

Elisabeth za sebou zabouchla dveře kanceláře a nechala šokovaného plukovníka sedět neschopného slova za stolem. Ticho na chodbě před kanceláří bylo hluboce výmluvné. Ostatní zaměstnanci si průběh tohoto podivného rozhovoru nenechali ujít. Podpatky Elisabethiných bot ostře klapaly na tvrdé podlaze. Když došla ke svému místu, všimla si, že se jí třesou ruce.

Gullan nevěřícně vrtěla hlavou a v očích měla slzy. Vyděšeně zašeptala: „Betty, prosím tě, nemůžeš prostě udělat, o co tě žádá? Vždyť na tom přece vůbec nezáleží! Vlasy ti zase dorostou.“

Elisabeth se zamračila a změřila si svou nešťastnou přítelkyni přísným pohledem. „Ne. Za nic na světě. Co je to za nesmysl, nutit mě, abych si ostříhala vlasy, jenom proto, že nějaký chlápek ve vedlejší kanceláři se nedokáže ovládnout? To je šílené. A já tady za těchto okolností v žádném případě nehodlám zůstat.“

Elisabeth vytáhla ze zásuvky dokumenty popisující chyby, jichž se inženýři na oddělení dopustili, a vložila je do kartonové složky, kterou nadepsala PLUKOVNÍK. DO VLASTNÍCH RUKOU. Potom si posbírala ze stolu pár svých osobních věcí a ostatní složila na dvě úhledné hromádky. Sundala z věšáku kabát, přehodila si ho přes paži a pak odnesla složku zpátky do plukovníkovy kanceláře. Cestou se letmo ohlédla přes rameno a zasyčela směrem ke Gullan: „Seber se trochu. Dneska večer jdeme tancovat – takže nemáš důvod tvářit se jako na pohřbu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy První šifra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.