Hledání českého příběhu

Libor Stejskal (ed.)

Edice N

Úvod

Libor Stejskal, editor

18. dubna 2021

Od chvíle, kdy propukla covidová pandemie, prošla tato republika celou řadou krizových situací, nejtěžších od vzniku své novodobé samostatné existence. Nejen těch, při nichž obětaví zdravotníci padali únavou a dobrovolnické šití roušek nahrazovalo jejich prvotní nedostatek, ale i dlouhým obdobím, kdy řada věcí, na něž jsme byli zvyklí, nefungovala, politici zmateně kormidlovali zemi od jednoho břehu ke druhému…

Bylo to těžké, zároveň však neocenitelně poučné. To vše nám totiž umožnilo ještě ostřeji nahlédnout, jak se v takových chvílích chová naše společnost, její elity, různé vrstvy, profese, ti mladší i ti starší.

A možná nás to i přimělo přemýšlet, proč to tak je. Co nás k tomu vede, jaké máme motivace, co formuje naše chování v dobách vypjatých i těch klidnějších. Kde se v nás bere to, co pospolitost lidí žijících v české kotlině, na moravských rovinách a ve slezských horách – ať už v dobrém, či zlém – v něčem nějak odlišuje třeba od našich sousedů.

Ani to ale není nejdůležitější. Nejeden z nás si přitom opět pokládal otázku: chci, aby česká společnost byla se vším všudy taková, jaká je, jak se už ty tři desítky let projevuje? A pokud ne, co by se mělo změnit? Co nám chybí, proč u nás nejde spousta věcí, které jsou už jinde samozřejmostí? A kudy na to, abychom s tím něco udělali?

S úvahami kolem výše načrtnutých témat se čtenáři Deníku N setkávají v komentářích a esejích redaktorů, externích spolupracovníků i různých výrazných osobností prakticky neustále. A protože se opět blíží čas, kdy bychom měli vyslat ty nejlepší ženy a muže, aby nás zastupovali v zákonodárném sboru a někteří z nich řídili v nadcházejících letech tuto zemi, rozhodli jsme se vybrat – dle našeho názoru – to nejlepší, co vás může před nadcházejícími volbami inspirovat k přemýšlení o dalším směřování české polis. Máme totiž za to, že bychom si naši volbu (a nejen tu u hlasovacích uren) měli už opravdu dobře promyslet.

Sborník, který držíte v rukou, jsme rozdělili do tří částí pojmenovaných podle obrazu slavného francouzského malíře Paula Gauguina: Odkud přicházíme? Kdo jsme? Kam jdeme?

Texty v té první rozebírají některá období novodobých českých dějin, fenomény, které zdejší společnost nějakým způsobem ovlivnily a možná dodnes ovlivňují.

Druhá vám některými klíčovými situacemi a reakcemi připomene, jak se tato země v uplynulých měsících potýkala (nejen) s covidem, nakolik byla (ne)úspěšná a proč.

Třetí, z našeho pohledu nejdůležitější, hledá odpovědi na otázky: Co dál? Kde začít? Jak se pohnout správným směrem? A opět je míněna především jako námět k přemýšlení, ne jako nějaký ucelený návod.

Vedle komentářů a esejů, které průběžně v nedávné době vycházely na tištěných stránkách i na webu Deníku N, najdete v našem sborníku také několik dosud nepublikovaných textů. To vše doprovozeno „obrazovými glosami“ známého slovenského kreslíře Shootyho.

Přejeme vám inspirativní čtení a po prázdninách dobrou volbu.

Odkud přicházíme?

Neschopni společného – česká cesta od komunismu nikam

Ján Simkanič

14. listopadu 2019

Na začátku 20. století, za Rakouska-Uherska, patřila železnice na českém území k těm nejrozvinutějším. Průměrnou rychlostí 80 kilometrů v hodině jste se přes Prahu dostali z Vídně až do Berlína. O více než 100 let později se mezi Berlínem a Vídní jezdí vysokorychlostní železnicí. Jen Česká republika už v tom nehraje žádnou roli. Vlaky ji raději objíždějí, protože delší, západnější trasu jen mezi Německem a Rakouskem zvládnou projet rychleji než kratší vzdálenost po zastaralých českých kolejích. Těžko v tom nevidět hlubokou symboliku. Budoucnost 21. století jede jinudy a České republice ukazuje záda. Vlak nám ujíždí obrazně i doslova.

Jistě za to do jisté míry může železná opona, která cestování mezi rakouskou a tehdy východoněmeckou metropolí bránila, a limitovala tak rozvoj infrastruktury. Ovšem hlavní důvod spočívá spíš jinde. Vysokorychlostní železnice se začaly stavět až po pádu socialistického bloku. My jsme také měli svou šanci, jen jsme ji nebyli schopni využít. Stejně jako jsme nevyužili šanci postavit páteřní síť dálnic, další linku pražského metra, rychlodráhu na pražské letiště, okruh Středočeským krajem kolem hlavního města, odvážné a nápadité architektonické projekty, desítky tisíc bytů, které dnes chybí a ženou ceny bydlení do nedostižných výšin, nebo digitální stát, robustní důchodový systém, školství pro 21. století, promyšlené financování zdravotnictví… na ničem z toho jsme se nebyli schopni domluvit.

Přestože Česko dlouhodobě patří k zemím označovaným za příjemné k životu, je až zarážející, kolik zásadních věcí strukturálního charakteru tu nefunguje dostatečně dobře. Na individuální rovině dokážou Češi nacházet inovativní cesty, improvizovat, kombinovat a přinášet originální řešení a nápady. Dokážou se prosadit po světě s antiviry, s e-commerce, sklem i 3D tiskem. Ovšem jakmile přijde na otázky celku, chybí schopnost hledat společenský konsenzus, rozpoznat a nastavit priority, respektovat vize přesahující životnost vlád či volební období a vedle vlastního prospěchu či úspěchu zohlednit strategické zájmy země.

Když jako čerstvě zvolený prezident Václav Havel na začátku roku 1990 konstatoval, že naše země nevzkvétá, většina věděla, co nechce, aniž však tušila, co má chtít. Pak se představy ve zkratce zhmotnily do věty: „Mít se jako na Západě.“ Což ani tak neznamenalo geopolitické ukotvení, respekt ke sdíleným hodnotám, vymahatelnost práva či občanskou angažovanost, ale především osobní materiální blahobyt. Na tom by nebylo nic špatného, mít se lépe je přirozenou motivací člověka. Ovšem to by vedle toho nesměla scházet odpovědnost ke společnému, nebo ještě hůře – to by vedle toho nesměla existovat apriorní nedůvěra ke společnému.

Čtyřicet let ideologické indoktrinace kolektivizačním zájmem nereálného socialismu a reálné touhy nějak ho přežít vyústilo v pochopitelné pohrdání společným, kdy se přikrádání a očůrávání systému stalo téměř ctností. I proto po změně režimu tolik rezonovalo zdůrazňování primitivního kapitalismu bez přívlastků a ohledů, i proto byl individualismus vzýván jako nejspravedlivější cesta k úspěchu, i proto zněla dehonestace veřejného, empatického, soucitného tak „rozumně“. Následování osobního zájmu se z vekslácké normalizace plynule přeneslo do počátků transformace. Budování státu a národa tak od začátku stálo na nohou, které ho odmítaly nést.

Chceme. Ale každý něco jiného

Rozluka Československa v tomto kontextu představovala logický výsledek primárně negativní energie, jakkoliv rozchod proběhl zázračně klidně. Věděli jsme, nebo alespoň rozhodující část politických špiček věděla, že se nechceme zatěžovat složitým dohadováním mezi oběma národy, že se každý národ chce začít starat sám o sebe, aniž měl někdo tušení, jakou vyšší kvalitou chceme dosavadní fungování nahradit. Pro mečiarovské Slovensko bylo důležité rozhodovat o sobě samém, dokonce tak důležité, že tomu v prvních letech existence bylo ochotné hodně obětovat – včetně demokratických principů a hodnot.

Podobným deficitem manévrovacího prostoru česká část federace netrpěla. Mohli jsme se vydat na cestu za budoucností čistě podle svých vlastních představ. Kdybychom ovšem věděli, jaké to jsou. Dlouhodobou strategii rozvoje země však žádná vláda ve skutečnosti nenabídla, natož aby se na jejích základních pilířích přesahujících ideologické rozpory dokázala shodnout většina politické reprezentace. Lidsky malý individualismus si začínal vybírat svou daň.

Naštěstí za nás tyto úkoly v 90. letech ještě stále mohla vyřešit mezinárodní situace. Záhy se ukázalo, že přirozenou součást, ne-li podmínku cesty k blahobytu představuje členství v NATO a v Evropské unii.

Právě vstup do těchto institucí a splnění zvnějšku nastavených parametrů lze považovat za poslední pozitivně motivované (a navíc splněné) cíle, na nichž se občané České republiky dokázali ve své naprosté většině shodnout. Oněch 77 procent hlasů pro vstup do EU v referendu v roce 2003 představuje naprosto unikátní okamžik moderní české historie, který se už nikdy potom neopakoval. Za posledních třicet let se Češi dokázali v takto výrazné většině sjednotit jen na dvou věcech – že nechtějí vládu jedné strany a že se chtějí stát členy Evropské unie. A to i přesto, že v jejich čele v době jednání o vstupu stál Václav Klaus, který sice pod tlakem doby jako premiér podával přihlášku ke členství, ale na konci celého procesu v roli prezidenta už platil za výsostného euroskeptika. Nakonec však i on pero držel, a ačkoliv se chvíli chtěl tvářit, že nepodepíše, vstupní smlouvu vedle premiéra Vladimíra Špidly podepsal.

Na čem jiném panuje většinová celospolečenská shoda? Velké infrastrukturní stavby efektivně stavět téměř neumíme (výraznou strategickou výjimkou byl snad jen ropovod Ingolstadt, který nás zbavil jednostranné závislosti na ruských zdrojích, a s přivřením očí nad všemi komplikacemi i elektrárna Temelín). Reforma jakéhokoliv odvětví je a priori torpédována konkurenčními politickými stranami, jakmile přijdou k moci, a to až na úrovni takových procesních banalit, jako byly poplatky u lékaře, které se navíc v principu osvědčily. Důvěra v instituce a respekt k jejich významu jsou skoro neznámými pojmy.

Neschopný premiant

Ideologické klapky táborů neschopných konsenzu brání domluvě na téměř jakémkoliv tématu, stát jede z velké míry setrvačností a záplatováním nejnutnějšího a nabírá obrovský vnitřní funkční dluh s rostoucími vedlejšími náklady. Každá minuta v dopravních zácpách, zpožděných vlacích, při čekání na úřadech, každý učitel vyhnaný ze vzdělávacího systému kvůli nuzným podmínkám, každý doktor utíkající za lepším výdělkem a systémem do západní Evropy, každá ošizená nekvalitní potravina vzniklá jen díky dotacím při neefektivním a pro životní prostředí škodlivém postupu či každý předražený megabyte mobilních dat špatně regulovaného trhu… to všechno znamená zpomalení při řešení důležitějších starostí, ztrátu produktivního času na smysluplnější činnosti nebo jiné negativní externality připravující větší budoucí zátěž pro nás všechny.

Zásadní problémy nejsme společně schopni řešit, a tak řešení odsouváme na chvíle, kdy budou mnohem nákladnější a složitější a kdy způsobí problémy nové. Při stále marnějším pohledu na stav věcí veřejných se musí nutně objevit otázka, proč tomu tak je.

Bohužel se zároveň potkalo několik faktorů. S dědictvím mentální totality se potýká celý postsocialistický blok, hranice železné opony je vysledovatelná dodnes (nejvýmluvněji to ilustrují dvě stále odlišné části Německa). Přesto rozdílný vývoj v jednotlivých zemích ukazuje, co obecně dokáže být největším motivátorem změny – ironicky Marxovým slovníkem řečeno, je to většinou „poznaná nutnost“.

Pobaltské země či Polsko věděly, že musí reagovat na blízkost ruského impéria, a zařídily se podle toho. Estonsko je země s nízkou hustotou osídlení, proto pro ně byla klíčová digitalizace státu umožňující komunikaci na dálku. Chorvatsko mohla po válce zachránit pouze masová turistika, proto všechno vsadilo na hlavní dálniční tepnu podél pobřeží, kterou vybudovalo extrémně rychle. Slovensko po pádu na mečiarovské dno dokázalo přitakat i radikálním reformám a o dvacet let později jen v důsledku otřesu z vraždy dvou mladých lidí zvolilo do svého čela liberální ženu.

Česko vnímané jako jasný porevoluční premiant regionu podobně silný tlak či šok nikdy nezažívalo. Přemýšlet nad tím, co je náplní češství a naším společným úkolem, jsme se nikdy pořádně nedonutili. Rychlé napojení na Německo a další západní země, slušná ekonomická úroveň i málo rozevřené sociální nůžky k žádné mobilizaci společných sil nevyzývaly.

Však nebylo tak zle

Navíc bylo od počátku zjevné, že téměř nikdo nestojí o narušování vazeb s předchozím režimem, proto nedošlo k jasnému hodnotovému zlomu pojmenovávajícímu totalitu jako totalitu, katy jako katy, sluhy jako sluhy a oběti jako oběti (přestože se tyto kategorie leckdy mísily). Byla v tom nepromyšlená velkorysost, připravenost k nezbytnému kompromisu či nedostatek odvahy k bolestivému souboji s pohledem do zrcadla? Zpětně se těžko soudí, výsledek však mluví jasně – velká část úspěšných protagonistů minulého režimu si díky tomu svůj úspěch přenesla do nové doby, velká část neúspěšných naopak dokáže i dřívější nesvobodu vnímat jako staré dobré časy. K relativizaci měřítek tak dochází z obou stran.

Záhy se také pravidla hry začala přizpůsobovat potřebám nové elity. Uměle udržovaný bankovní socialismus propojující potřeby politiky a byznysu byl vystřídán přizpůsobováním systému ve prospěch lobbistických skupin, což vyústilo v rozdělení země mezi několik klíčových jednotlivců ovládajících strategická odvětví a komodity. Vedlejším efektem podobných řešení ve prospěch úzké skupiny privilegovaných jsou stovky tisíc lidí v exekucích chycených do připravených dlužních pastí, lokality postižené obchodem s nouzí či dravým investorským přístupem nerespektujícím regulace či poskytnuté garance, krajina trpící v důsledku špatně nastavených dotací vedoucích k větší ekologické zátěži, absence empatie a solidarity vůči potřebným, polarizace postojů mezi několika vítězi a masou poražených.

A ani dnes, kdy důsledky těchto selhání máme před očima každý den, nedovedeme dostatečně rychle a efektivně nacházet nápravu. Z velké části proto, že dřívější vládnoucí elity ztratily kredit a ty současné dělají vše pro to, aby od shody na lepším, byť nelíbivém řešení odvedly pozornost k zástupným otázkám a mohly z pokřiveného systému dál těžit. Ovšem děje se tak i proto, že občanská společnost je zároveň velice pasivní, ba dokonce paradoxně většinově volí především ty, kteří jí nejvíce škodí, uklidňovaná řadou mainstreamových médií v rukou oligarchů.

Českou republiku provedla třiceti lety svobody svatá trojice českého pragmatického oportunismu Klaus–Zeman–Babiš nikoliv náhodou, ale právě proto, že představují esenci většinového ideálu českých voličů, kteří vyrostli v podmínkách nesvobody a zůstali v nich myšlenkově ukotveni. Zvíře zavřené celý život v kleci se po odstranění mříží nestane dravcem, nanejvýš bude následovat toho, kdo se jeví jako nejpravděpodobnější dodavatel obživy.

Konfrontace s čímkoliv cizím a nepoznaným tak není vnímána jako zajímavé, obohacující dobrodružství, ale jako ohrožení vlastní identity. A nejde jen o migrační vlnu, která k nám nemířila, ale téměř jakékoliv narušení tradičních schémat – od vzývání neexistujících modelů tradiční rodiny přes umělecké impulzy (obliba retrohvězd a kulturních ikon socialismu) až po inovace kupříkladu v architektuře (symbolický střet na nejvyšší úrovni se odehrál ve chvíli, kdy se byl dokonce sám prezident ochoten na obranu šosáctví přivazovat na Letné jako symbol vzdoru proti Kaplického knihovně).

Iluze gottovsky sentimentální pohody

Přitakat svobodě se nepodařilo ani politickým představitelům navyklým tomu, že politické rozhodování se odehrává v úzkém kruhu stranického politbyra a bez aktivní participace občanů. Vyrostli v prostředí, kde prosazování pozitivní politické vize bylo podezřelé a rizikové, naopak poukazování na nedostatky ostatních vypadalo jako ceněná racionální skepse. Léty ověřená praxe dokazovala, že porušení principů lze vykládat jako kompromis a že na hodnotách stejně nikomu nezáleží, a pokud snad někomu ano, nemá šanci se prosadit.

Nepodařilo se to ani voličům, kteří tento pragmatismus potvrzovali a potvrzují dodnes. Čím méně jsme byli schopni připravit se na budoucnost, tím více se nám stýská po minulosti. Čím méně dokážeme rozumět současnosti, tím více dokážeme ospravedlňovat či popírat nedokonalosti dřívějška. Nejistotu dneška kompenzujeme stále těžšími emočními kotvami k včerejšku. Nepřipravenost na nepříjemnou léčbu či vlastní náročné úsilí suplujeme placebo efektem příslibů snů, které se vůdci zdají, když náhodou spí. Ne, nemáme se díky tomu líp, jen si namlouváme, že to míň bolí. Nestojíme o nahou pravdu, spokojíme se s konejšením, s iluzí gottovské sentimentální pohody.

Možná je v tom bezradnost, tíha všedního života, který nedovoluje na chvíli vystoupit a zamyslet se nad tím, kam se řítí. Pocit bezmoci z nedostatku zastání a z neschopnosti být vyslyšen, střídaný touhou přenést odpovědnost na někoho, kdo si s tím dokáže poradit lépe než my.

Změna vs. tradice, naděje vs. setrvačnost

Tento stav se neomezuje pouze na Českou republiku, naopak jeho symptomy pozorujeme stále častěji především v západním vyspělém světě. Lze pro to mít pochopení, vždyť základní mechanismy života se zřejmě nikdy neproměnily tak jako za posledních třicet let. Nikdy se nestalo, aby běžné historické reálie rodičů byly pro generaci jejich dětí skoro nepředstavitelné. Propastné rozdíly v technologiích, komunikačních možnostech, dostupnosti a množství informací či mobilitě a pracovním trhu činí ze světa pro starší generace místo radikálně odlišné od toho, do kterého se narodily. Je pochopitelné, že velká část populace s tím nedokáže držet krok, zvláště když jim v kritické chvíli docházejí fyzické i psychické síly.

Před lidstvem stojí výzvy klimatické, ekologické, energetické, populační, geopolitické…, a to ve vyhrocených parametrech možná na hraně přežití. Vyrovnat se s tím je pro jednoho člověka, ale dokonce i pro jedno lidstvo až nadlidský úkol. Frustrace, rezignace, popření a negace nového a odlišného se pak v takové chvíli stávají zcela přirozenými životními postoji pro všechny, kdo v nové době nedokážou najít svůj manévrovací prostor, pro všechny zranitelné, nejisté, osamocené, nesebevědomé a znevýhodněné.

Proto tolik touží vzít si své země zpět. Své životy, své domovy, dřívější osvědčená pravidla. V původním prostředí se dokázali orientovat, rozuměli mu, nacházeli v něm pro sebe prostor, měli ho pod kontrolou, dokázali v něm najít základní uplatnění, nebo dokonce úspěch, respekt a uznání. Jejich život navazoval snahou o něco lepšího na úsilí jejich předků a bylo možné očekávat, že další generace v úsilí o mírný pokrok v mezích zákona bude pokračovat. Jenže teď je všechno vzhůru nohama, stali se migranty v nové epoše, aniž museli změnit místo. Probořila se s nimi pevná půda pod nohama a vzniklá propast často není překlenutelná ani vztahy mezi nejbližšími. Zmatení rodiče se dovedou rozhodovat zcela záměrně proti preferencím a zájmům svých vlastních dětí…

Mladí (věkem či duchem) tak stojí proti starým, budoucnost proti minulosti, změna proti tradici, podnikavost proti resentimentu, inovace proti protekcionismu, naděje proti setrvačnosti. Tento střet otřásá i zavedenými systémy, natož aby nerozkolísal teprve utvářející se společnost uprostřed náročné transformace, která se nestačila shodnout ani na základních pilířích své identity.

Tonoucí uprostřed záplavy nového se chytají sebemenších stébel, která se zdají, že plují jejich směrem, a s děsivým strachem odmítají cokoliv, co by je mohlo strhnout do nových nejistých vírů. Nechávají se podobně jako afričtí migranti zlákat přísliby převozníků, kteří z nich urvou svůj díl a ponechají je jejich osudu uprostřed moře manipulací, dezinformací a bezradnosti volat po záchranném kruhu – kruhu takzvaných tradičních hodnot, nacionálního souručenství či iluzí, že jejich země se stane znovu velkou a oni v ní najdou své ztracené místo.

Můžeme, ale nechceme

Naše vlastní dědictví socialismu je v tom jen další vrstvou neporozumění mezi starým a novým, se kterým nejsme schopni se vyrovnat. Oslabeni dosavadní zkušeností, získali jsme do vínku ještě starost navíc. Toho jsou si dobře vědomi i nejsilnější hráči, kteří namísto své role nacházet společné průsečíky postavili svůj úspěch na vymezování se, na výrobě umělých nepřátel a rozdělování národa, nad nímž pak lze o to lépe vládnout – ať už jsou to lídři zahraničních velmocí, zdejší oligarchové, nebo s nimi propojení politici. Prezident Miloš Zeman svou první prezidentskou kampaň přiznaně postavil na základním pravidle popírat všechna pravidla, což později při výkonu funkce dovedl k naprosté dokonalosti. Rozdělení společnosti prohloubil jako nikdo před ním, symbolicky zničil jakoukoliv formu společné identity, tradice a sdílených hodnot. Pokoušet se stavět most přes rozbité, polarizované postoje je prakticky zbytečné.

Co s tím? Co s tím, když vládnoucí elita je vyjádřením preferencí většiny národa, přestože reálnými kroky postupuje proti jeho zájmům? Co s tím, když většina se spokojí se šidítky potěmkinovských vesnic, aniž jí záleží na tom, jestli je skutečně líp? Co s tím, když Čechům a Češkám většinově nevadí, že nemají rychlovlaky, ale zato dnes mohou skoro zadarmo jezdit rychlostí na vzdálenosti a v kvalitě, na které byli celý život zvyklí? Co s tím, když zastaralé metody výuky řadě rodičů nevadí, protože v nich byli sami vychováni a nedovedou si představit nic lepšího? Co s tím, když jsou otevřené hranice, ale na skutečné poznání cizích světů nejsou peníze, odvaha, jazykové schopnosti nebo motivace? Co s tím, když máme svobodu slova, ale pravda většinu nezajímá?

Staří čeští zastánci svobody a demokracie jsou stigmatizovanými, vyhaslými přízraky minulosti, leckdy postiženi nespravedlivým nezájmem, často zdiskreditovaní rozporem vlastních slov a činů, neschopni nalézt společný cíl a strategii. Proti nim stojí ti, kdo špatné skutky potvrzují slovy a nestydí se za to, o to však působí autentičtěji, a tedy přesvědčivěji. A vedle toho rodící se lokální centra nové odlišnosti ještě nemají sílu proniknout za hranice svého teritoria. Česko připomíná slábnoucí, unavené zvíře systematicky přikrmované ošizenou stravou s tlumicími psychofarmaky, které je o to snazší kořistí pro predátory. Opakované varování zůstává oslyšeno, imunitní reakce organismu nepřichází, místo toho svou pozornost vyčerpává na boj s imaginárními přeludy. Pasivně přežíváme ve své neschopnosti nacházet společné.

Zvolání „Díky, že můžeme!“ je výstižným heslem oslav 17. listopadu, symbolem naděje a otevřených možností a pro mnoho lidí upřímným osobním vyjádřením ideálů svobody. Jenže přestože většinou můžeme, ač někteří skutečně nemohou, jako společnost častěji nechceme.

Dnes se zdá, že probudit nás může jen nějaká velká rána. Buď bude ranou z milosti, nebo onou „poznanou nutností“ a mobilizačním probuzením z bezradné odevzdanosti. Jisté však je, že do té doby nás rychlovlaky budoucnosti stále častěji budou raději objíždět.

Lidé vždy měli tendenci jít tam, kde je lépe. Češi ztratili perspektivu, která je Němcům vlastní

Michael Romancov

28. srpna 2020

Rozhodnutí německé kancléřky Merkelové otevřít hranice uprchlíkům je po pěti letech užitečné posuzovat v historicko-politickém kontextu. Německo je druhou největší imigrantskou zemí na světě a dávno před poslední uprchlickou vlnou poskytovalo azyl těm, kteří na něj měli právo, k čemuž se zavázalo v ústavě.

Lidé byli v pohybu odjakživa, a migrace je proto jevem přirozeným. S největší pravděpodobností tomu tak bude i v budoucnu. To však neznamená, že to jsou všichni schopni vidět. Ve většině případů proto, že to, co vidíme okolo sebe, máme tendenci považovat za přirozený stav. V případě velké části Čechů platí, že jejich představa o „normální a moderní“ evropské společnosti je odrazem vývoje v Československu po druhé světové válce. U migrace se to týká zejména dvou fenoménů. Prvním je představa o pozici a úloze náboženství a církví ve veřejném prostoru, druhým představa o etnické a jazykové homogenitě státního území.

Náboženská, etnická a jazyková pestrost byla ve středoevropském prostoru standardem až do druhé světové války. Rakousko-Uhersko, stejně jako Československo s tímto fenoménem dokázaly žít, i když to s sebou přinášelo celou řadu problémů.

Prvním velkým testem byly změny, které přinesla první světová válka. Tehdy nově deklarované právo na sebeurčení, které bylo do politické arény z jedné strany vhozeno Leninem z revolucí zachváceného Ruska a z druhé americkým prezidentem Wilsonem, se v dominantně monarchistické Evropě velmi rychle uchytilo.

Monarchie, stojící na principu dynastické legitimity, nevnímaly etnickou, jazykovou či náboženskou rozmanitost jako problém, ale v nových poměrech – po rozbití mnohonárodnostních říší – tomu bylo jinak. Stovky tisíc lidí se kvůli proměně politické mapy střední a východní Evropy zničehonic ocitly v cizině. Netýkalo se to jen zajatých či demobilizovaných vojáků, ale také civilistů.

Velkorysá česká pomoc Rusům

Příkladem mohou být Češi žijící ve Vídni, kterých tam tehdy bylo víc než v Praze. Kvůli vítězství bolševiků v občanské válce v Rusku se do Evropy dostaly stovky tisíc politických uprchlíků, často bez prostředků a všichni bez státní příslušnosti. Mezinárodní společenství tehdy využilo od roku 1919 existující Společnost národů, v jejímž rámci vznikl pod patronací norského diplomata Fridtjofa Nansena první Úřad Vysokého komisaře pro uprchlíky (anglická zkratka UNHCR).

Takzvané Nansenovy pasy, které byly uprchlíkům vydávány, byly do roku 1942 postupně uznány vládami 52 států, tedy naprostou většinou tehdy existujících suverénních států. Doklady umožňovaly uprchlíkům žádat o azyl, o vystěhování do zemí, které migranty přijímaly, či o studium.

Největší ruské komunity tehdy vznikly ve Francii, Jugoslávii, Německu a u nás. V tehdejším Československu našlo útočiště na třicet tisíc Rusů a ze státního rozpočtu jim bylo na pomoc vyčleněno přes 500 milionů korun, což je podle některých historiků více, než kolik poskytly všechny evropské státy dohromady.

Po první světové válce Evropa zažila také první výměnu obyvatelstva mezi dvěma znepřátelenými zeměmi. Na základě smlouvy mezi vládami z roku 1923 bylo na 1,2 milionu Řeků (kritériem nebyla etnicita, ale ortodoxní vyznání) přesídleno z Turecka a 400 000 Turků (muslimů) z Řecka.

Hybatelem zásadní proměny našeho prostoru bylo nacistické Německo, které v praxi použilo obě techniky, jimiž se tyto problémy v meziválečné Evropě řešily, tedy zásadní překreslení státních hranic a masivní transfery obyvatel.

Po jeho porážce se karta obrátila. Německo ztratilo rozsáhlá území na východě a etničtí Němci, kteří se ocitli na západě nově posunutého Polska, museli odejít. Pokud připočteme i ty Němce, kteří přišli z dalších částí Evropy, jednalo se snad až o 12 milionů lidí. Z toho zhruba 2,6 milionu bylo odsunuto z Československa.

Protože jsme v tu dobu ve prospěch SSSR rovněž přišli o Podkarpatskou Rus (byli jsme jediným státem protihitlerovské koalice, který z války vyšel s menším územím), zmizely z našeho území kromě většiny Židů (čtvrtá nejpočetnější menšina) další dvě velké národnostní a jazykové menšiny – Němci (první) a Rusíni (třetí). Jejich osudu tak nakonec byli ušetřeni pouze ve většině případů na Slovensku setrvavší Maďaři (svého času druhá nejpočetnější menšina).

Když pak komunisté po únoru 1948 zavřeli hranice, a to doslovně, zůstala v novém státě vedle dominantních Čechů a Slováků jen nepočetná minorita Poláků (méně než jedno procento). A po skončení občanské války v Řecku (1946–1949) bylo na našem území umožněno usídlení zhruba 12 000 převážně levicových emigrantů.

Největší změnou byl příchod Slováků

Až do konce komunistického režimu se v tomto ohledu nic podstatného nezměnilo, protože počty u nás studujících či pracujících občanů z různých tzv. lidově demokratických či socialistických zemí z Asie, Afriky či Latinské Ameriky byly nepatrné.

Největší změnou, kterou české země během oněch čtyř dekád prodělaly, byl příchod Slováků, často do vládních institucí (po roce 1968 federálních) v Praze, a Romů ze Slovenska do pohraničních oblastí. Nekomunistická Evropa, jejíž součástí byla i Spolková republika, tzv. západní Německo, se však vyvíjela jinak.

Řada států Evropy, zejména Polsko, Jugoslávie, SSSR a právě Německo, byla válkou mimořádně těžce zasažena i z hlediska demografického. Již zmíněné přesídlení milionů Němců z východu nemělo bezprostřední dopad na nedostatek mužů v produktivním věku, a proto se kvůli potřebám pracovního trhu od druhé poloviny 50. let začali organizovaně rekrutovat tzv. gastarbeitři.

První smlouva byla podepsána s Itálií, v 60. letech pak přibyly smlouvy s Řeckem, Tureckem, Marokem, Portugalskem, Tuniskem a Jugoslávií. Ve stejné době se proměňovala demografická struktura i řady dalších západoevropských zemí. V některých případech byla hlavní příčinou změny dekolonizace (Británie, Francie, Portugalsko), jinde stejně jako v Německu poptávka po pracovní síle (Nizozemsko, Švédsko).

Německo jako země imigrantů

Vlivem příchodu desítek tisíc zahraničních dělníků (původní představa vlády byla, že pracovní pobyty budou trvat maximálně dva až tři roky a pak se pracovníci zase vrátí domů) se Německo dávno před uprchlickou vlnou z roku 2015 začalo stávat zemí imigrantů.

Podle oficiálních statistik má dnes Německo zhruba 83 milionů obyvatel, z nichž více než 16 milionů jsou potomci imigrantů (v první či druhé generaci). Čísla nejsou zcela přesná, ale nejpočetnější skupina z nich (kolem tří milionů) má turecké kořeny (teprve v 80. letech si Němci uvědomili, že řada z nich měla turecké doklady, ale považují se za Kurdy), následována téměř stejně početnou (zhruba 2,9 milionu) skupinou pocházející z někdejšího SSSR. O pomyslnou třetí příčku (v obou případech zhruba 1,5 milionu) se pak dělí bývalá Jugoslávie a Polsko.

Díky tomu je Německo, po USA a před Saúdskou Arábií, druhou největší imigrantskou zemí na světě.

Syřanů je v dnešním Německu něco přes 800 000. Rozhodně tedy nejde o skupinu malou, ale právě tak není největší. Mezi důležitými důvody, které ovlivnily jejich přijetí, byly i důvody humanitární a právní.

Dávno před vypuknutím občanské války v Sýrii, před válkou v Iráku a Afghánistánu poskytovalo Německo azyl těm, kteří na něj měli právo, k čemuž se zavázalo v ústavě. V Německu se tak na počtu příchozích vždy odrážely všechny velké evropské politické krize 20. století, včetně těch našich, ať v roce 1948, nebo o dvacet let později.

Ti, kteří Československo a zejména pak Československou socialistickou republiku opustili, u nás byli nejprve označováni za nepřátele, kolaboranty a zrádce, později za ztroskotance a zaprodance. V extrémních případech pak za podněcovače války, kteří v žoldu imperialistických mocností usilují o životy našich lidí.

Odmítnutí deklarace lidských práv

Po únoru 1948 se Československo nepřihlásilo ke Všeobecné deklaraci lidských práv, kterou OSN přijala v prosinci téhož roku. Patřili jsme do skupiny osmi zemí tvořené SSSR, Ukrajinskou SSR, Běloruskou SSR, Polskem, Jugoslávií, Jižní Afrikou a Saúdskou Arábií. Maďarsko, Rumunsko a NDR, které spolu s námi rovněž patřily do sovětského satelitního bloku, se tehdy k SSSR nemohly připojit, neboť ještě v OSN jakožto někdejší spojenci nacistického Německa nebyly.

Většina bodů Deklarace byla pro komunistické režimy pochopitelně neakceptovatelná. Z pohledu migrace se to týkalo zejména znění článků 13 a 14. Stojí v nich: „Každý má právo opustit kteroukoli zemi, i svou vlastní, a vrátit se do své země. Každý má právo vyhledat si před pronásledováním útočiště v jiných zemích a požívat tam azylu.“ Obdobně na tom byla Jižní Afrika, kde se v červnu 1948 dostala k moci Národní strana praktikující rasovou segregaci, i Saúdská Arábie, která byla a zůstává absolutní monarchií, v níž široce pojatá lidská práva nemají místo.

Z výše naznačených důvodů se státy sovětského bloku neúčastnily ani aktivit Úřadu Vysokého komisaře pro uprchlíky, který byl roku 1950 vytvořen OSN kvůli v tu dobu ještě stále nevyřešeným problémům s uprchlíky z druhé světové války v Evropě. Od té doby agentura pomohla více než 50 milionům lidí a zhruba o 20 milionů uprchlíků se stará v současnosti.

Dnes pochopitelně nejde primárně o Evropany, ale o obyvatele jakéhokoli regionu světa, kde lidé musejí z důvodů politických, bezpečnostních či environmentálních opouštět své domovy a hledat bezpečí jinde. Stojí za zmínku, že globální působnost získal UNHCR teprve roku 1967, kdy bylo evidentní, že problém uprchlictví není vázán jen na Evropu a důsledky druhé světové války. I když dekolonizace a válečné konflikty, včetně těch, které byly produktem studené války, uvedly do pohybu miliony lidí dávno před rokem 1967, potřebovalo světové společenství, ostatně jako vždy, čas.

Pět klíčových zjištění ze zprávy OSN

V tomto světle je třeba chápat i převážně negativní reakci řady Čechů na problémy, kterým dnes naše země jakožto demokratický a světu otevřený stát musí čelit. Osvojit si globální optiku a způsob myšlení je obtížné, trvá to dlouho a řada z toho vyplývajících důsledků je nepříjemná. Podívejme se na některá čísla, která snad lépe pomohou uchopit globální kontext problému migrace.

V loňské zprávě OSN najdeme několik zajímavých zjištění.

V roce 2019 počet mezinárodních migrantů dosáhl téměř 272 milionů (v roce 1990, tedy na počátku období, kdy jsme se opět stali součástí svobodného světa, jich bylo 153 milionů).

Nejvíce jich je v Evropě (82 milionů), severní Americe (59 milionů) a západní Asii (tedy na Blízkém východě; 49 milionů). Nejrychleji rostoucími zdrojovými oblastmi migrace jsou regiony severní Afriky, západní Asie a subsaharská Afrika.

Pokračoval růst počtu nucených přechodů přes státní hranice. V letech 2010–2017 se počet uprchlíků a žadatelů o azyl zvýšil o 13 milionů, což představuje téměř čtvrtinu nárůstu počtu všech mezinárodních migrantů. Severní Afrika a západní Asie hostí zhruba 46 procent všech uprchlíků a žadatelů o azyl, následovány subsaharskou Afrikou (téměř 21 procent).

Většina migrantů žije v relativně malém počtu zemí. V roce 2019 žily dvě třetiny migrantů v pouhých dvaceti zemích (cca desetina členů mezinárodního společenství). Největší počet z toho (51 milionů) v USA, což odpovídá zhruba devatenáctiprocentnímu podílu, na druhém a třetím místě jsou SRN a Saúdská Arábie (každá zhruba se 13 miliony). Další v pořadí jsou Ruská federace (12 milionů) a Spojené království (10 milionů).

Třetina všech mezinárodních migrantů pochází pouze z deseti zemí. Nejvíce jich v roce 2019 pocházelo z Indie (17,5 milionu). Na druhém místě je Mexiko (11,8 milionu), na třetím Čína (10,7 milionu), dále pak Ruská federace (10,5 milionu) a Sýrie (8,2 milionu).

Ve hře je vždy bezpečnost

Co z uvedených vybraných zjištění vyplývá? Mimo jiné to, že počet i směřování migrantů úzce souvisí s vývojem bezpečnostní situace jak v konkrétních regionech, tak i ve světě. Počátek 90. let, který je z naší, respektive evropské perspektivy vnímán jako období radikálního zlepšení bezpečnostní situace – vždyť skončila studená válka, která hrozila likvidací všeho živého na Zemi –, paradoxně v řadě jiných částí světa vyvolal přesný opak.

Vedle celé řady regionálních válek, jimž jsme přestali věnovat pozornost, neboť se odehrávaly v geograficky odlehlých oblastech, došlo k bezprecedentnímu hospodářskému propojení světa. A lidé měli vždy tendenci jít tam, kde je lépe. Svého času byla extrémně silným motivačním faktorem pro migraci volná zemědělská půda. A tak se miliony Evropanů, včetně Čechů a Slováků, vydaly do Ameriky, Austrálie, Argentiny či Brazílie.

Ještě silnější motivací bývaly zlaté horečky, které v krátkém čase dokázaly dostat desetitisíce lidí i do oblastí, kam by dobrovolně nikdy nešli (Aljaška, Sibiř). Pro desítky milionů lidí v současném světě mají přesně takovou přitažlivost bohaté státy v Severní Americe (Mexičané, Indové, Číňané), Evropské unii (Rusové) a Perském zálivu (Indové).

Zvládnout příchod milionu uprchlíků nebylo pro Německo bezbolestné, po pěti letech to však vypadá, že se mu to podařilo. Součástí reakce na novou situaci, před kterou byly Německo a EU postaveny, byla nejen jednání s Tureckem, ale také cesty do Afriky, při nichž kancléřka Merkelová začala jednat s představiteli těch států, odkud do Evropy přichází migranti či jejichž území slouží jako migrační koridory. Před rokem 2015 se poslední návštěva kancléřky v Africe konala roku 2011, kdy navštívila tři země, Keňu, Nigérii a Angolu, přičemž jednala o turismu a ekonomické spolupráci; od roku 2016 navštěvuje africké země pravidelně a předmětem jednání je vždy migrace a bezpečnost, které jsou pochopitelně propojeny s otázkami ekonomickými.

Koronakrize jako by opět potvrzovala, že si Češi neumějí rozumně vládnout

Jiří Pehe

24. září 2020

Od znovuzrození demokracie v roce 1989 to vypadá, jako bychom dávali za pravdu tvrzením, která zaznívala na adresu českých politiků už v době pozdního Rakouska-Uherska. Slabá schopnost si rozumně vládnout při zachování politické plurality a demokratických mechanismů je bohužel už třicet let jednou z výrazných charakteristik českého státu. A koronakrize to opět potvrzuje.

Současná neschopnost centrální vlády i dalších institucí racionálně řídit boj s koronavirem tak, aby nevznikaly zmatky, ba chaos, bohužel není ničím novým. Vláda a zejména její předseda Andrej Babiš se po několik měsíců pokoušeli řešit množící se konflikty v kompetencích různých institucí bojujících s pandemií nemoci covid-19 zřizováním nových, které by činnost těch dosavadních koordinovaly. Tehdejší ministr zdravotnictví Adam Vojtěch sice politicky boj s pandemií příliš nezvládal, ale do jisté míry byl i obětí komunikačního a institucionálního chaosu, který okolo něj vytvářel sám premiér.

Ten dlouho odmítal výzvy opozice i koaličních sociálních demokratů, aby aktivoval Ústřední krizový štáb. Donutil ho k tomu teprve silný tlak hejtmanů, kteří si otevřeně stěžovali, že nevědí, kdo je na centrální úrovni partnerem krajských krizových štábů i politického vedení krajů.

Zmatek v boji s epidemií v posledních týdnech stojí v kontrastu s tím, co se dělo na jaře. Tehdy se sice během začínající pandemie premiér též vzpíral ustavení Ústředního krizového štábu, a když byl konečně s jeho souhlasem aktivován, prosadil do jeho čela epidemiologa Romana Prymulu, ač ze zákona by ho měl vést ministr vnitra.

Babiš ale taktizování, kterým se snažil zabránit politickému zviditelnění ČSSD a vytvořit pro sebe obraz politika, který hraje v boji s pandemií hlavní roli, nakonec vzdal a řízení Ústředního krizového štábu převzal šéf ČSSD Jan Hamáček.

I poté jsme sice byli svědky zmatků i občas podivných nesystémových nákupů hygienických pomůcek, ale ukázalo se, že zřízení krizového štábu a zavedení nouzového stavu ve značné části české společnosti aktivovaly instinkty zděděné z dob před rokem 1989.

Občané většinově reagovali na dočasné omezení svobod a autoritativní řízení boje s koronavirem pozitivně. Koronavirus byl veřejnosti úspěšně prodán jako „vnější“ nepřítel, kterému se, stejně jako v dobách před rokem 1989, ubráníme zavřením hranic v obou směrech i státem vynucovanými plošnými restrikcemi.

Když se ale vláda pokusila po rozvolnění přísných opatření bojovat s pandemií pomocí opatření cílených, často lokálně zaměřených, a snahami vytvořit systém chytré karantény, rychle se začalo ukazovat, že mnohovrstevnatý „chytrý“ přístup, v němž mají hrát specifickou roli různé instituce, které zároveň koordinují svoji činnost, nezvládáme.

A že politici, zejména na vládní úrovni, těžko odolávají pokušení vměšovat se do práce expertů, zvláště když jsou na obzoru blížící se volby a hospodářství dostalo v důsledku opatření přijatých na jaře těžký zásah.

Tradice slabého vládnutí

V prvních letech po roce 1989 bylo možné nejrůznější zmatky, účelové politické tahy a celkovou slabost státu relativizovat s tím, že se demokracii teprve znovu učíme. A že se mnohdy, jako třeba při přeměně zestátněného hospodářství na tržní, pohybujeme v neznámém terénu, v němž se nemůžeme inspirovat srovnatelnou zkušeností západních demokracií.

Jenže už tehdy se zároveň ukázalo, že hledání nejrozumnějších řešení maří nejen neblahé dědictví komunistické éry, včetně nedůvěry ve stát, ale i politická řevnivost a přepjaté partajničení dobře známé už z dob první republiky. Jako by se obnovily některé patologické rysy české politiky z období mezi světovými válkami, které byly samy o sobě do značné míry dědictvím slabosti české politiky z dob pozdního Rakouska-Uherska.

Jedním z rysů politiky v prvním období po roce 1989 tak byla neschopnost politických stran hledat kompromisy, a to i v případech, kdy šlo o reformy, které mohou dlouhodobě uspět, pouze pokud na nich panuje širší společenská shoda. V této době Václav Havel opakovaně varoval před přepjatou stranickostí, v jejímž důsledku žijí partaje jen samy sebou a uzavírají se jak inspiraci, tak přílivu nových lidí z občanské společnosti.

Politické strany v důsledku této uzavřenosti zůstávaly personálně slabé. Zejména ty, které hrály největší roli v privatizaci hospodářství, byly ovládány malými skupinkami politiků a občas i kultem osobnosti. Jejich uzavřenost a malá vnitřní mobilita se zdály být mnohdy záměrné, protože stranickým špičkám, které zároveň držely významné vládní posty, umožňovaly celou řadu privilegií, včetně „nadstandardních“ vztahů s novými ekonomickými aktéry ve vznikajícím tržním hospodářství.

Není divu, že se politika postupně dostala do vleku ekonomických zájmů a celý proces privatizace se topil v korupci i v přehlížení pochybných praktik, jako bylo pověstné tunelování. Mnohé ekonomické karamboly a zbytečné ekonomické ztráty z této doby se nemusely přihodit, kdyby politici byli ochotni vytvořit pevnější pravidla. Místo toho se v první fázi privatizace „utíkalo před právníky“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledání českého příběhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Úvod

2. Neschopni společného – česká cesta od komunismu nikam

3. Lidé vždy měli tendenci jít tam, kde je lépe. Češi ztratili perspektivu, která je Němcům vlastní

4. Koronakrize jako by opět potvrzovala, že si Češi neumějí rozumně vládnout

5. Jaké to je být v Česku konzervativcem

6. Novináři ztratili sílu. Stali se z nich bezmocní hlídači, přeposílači výroků a youtubeři

7. S německým know-how do Stalinovy náruče. Poválečná republika měla s tou první jen málo společného

8. Zamyšlení nad psychopaty v politice, vlastním duševním zdravím a co s tím vším

9. Normalizace pokračuje v jiných kulisách. Na tu původní se totiž neumíme ptát tak, aby to bolelo

10. Střední Evropa zažila ve 20. století tři tragédie, nyní si zahrává s další

11. Grey power. V posledních letech „vyfoukl“ Babiš penzisty ČSSD a komunistům, časem nás ale čeká nástup důchodcovských stran

12. Václav Havel přivedl Čechy na cestu velkých dějin. Setrvají na ní?

13. Češi a Slováci kráčejí ruku v ruce slzavým údolím

14. Sledujeme likvidaci šance, že by Česko mohlo mít budoucnost

15. Co v této zemi schází nejvíc? Dnešní krize to ukazuje naplno

16. Koronavirus v Česku ukázal na špatná rozhodnutí posledních desetiletí

17. Držet pozice a šířit nejistotu. Babiš s ČSSD režírují obrovské fiasko státu

18. Konečně je to venku. Covidová situace v Česku není ničí vina, známe detaily

19. Neúcta k pravidlům rozežírá českou demokracii. Politici nejen tolerují jejich nedodržování, ale sami je obejdou, kdykoliv se jim to hodí

20. Řekni, kde ty ženy jsou?

21. Jde o moc víc než jen o Babiše

22. Periferní pohled na churavějící srdce Evropy: Proč jsme to dotáhli na „the worst in covid“ a Británie se naopak vyšvihla mezi nejlepší

23. Co bych v těchto dnech od našich představitelů chtěla slyšet a na co marně čekám

24. Nálady společnosti se nemění postupně, ale skokem

25. Tisíce různých pandemií a jedno očkování, které je mělo spojit, ale nespojilo

26. Pravda o mrtvých Norech, o médiích a o marné touze po jednoduchém světě

27. Obelhávat lze voliče, ne virus. Pro ministry Babišovy vlády se v covidové strategii stala lež normou

28. Malá Strana je Kapitolu nebezpečně blízko. Jak se v Česku vyhnout americkému scénáři

29. Ano, bude hůř. Jen jedna věc dokáže Babišovi odehnat voliče. A ta se blíží

30. Jaký má smysl vydávat zákazy, které nejde sankcionovat, nikdo je nedodržuje a ani se to nepředpokládá?

31. Vyschlé slzy našich politiků

32. Vládě se konečně podařilo spojit společnost. Naštvaní jsou všichni bez rozdílu

33. Příručka pro státníky: Jak na pandemii v pěti jednoduchých krocích

34. „Ať zkrachují.“ Prezident si za epidemie upevnil politickou moc, zájem o obavy lidí nejevil

35. Dominik Duka, generál, jenž vede hodnotové války proti všem

36. Kontroverzní. Co všechno si za to slovo dokážeme schovat

37. Tři úkoly pro Česko. Bez jejich splnění to s námi nedopadne dobře

38. Místo, na kterém stojíš, je půda svatá

39. Jak se vyznat v pandemii slov a názorů, které se na nás odevšad valí?

40. Dohodnout se a vynechat nacionalismus. Nejnovější průzkum ukazuje opozici cestu i slepou uličku

41. Společnost a budoucnost

42. Česko stojí na prahu další zásadní transformace, změna poprvé míří za hranice postkomunismu

43. Potřebujeme začít vyprávět nový český příběh

44. Rejstřík autorů

45. Edice N