Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Ava Miles: Francouzská hostina

Vydání první

Copyright © 2014 by Ava Miles

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2437. publikaci

Přeloženo z anglického originálu French Roast vydaného

v roce 2013

Český překlad © 2021 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1599-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1600-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

AVA MILES

FRANCOUZSKÁ

HOSTINA

Dare Valley (2)

Věnování

Mojí babičce, Lanone Miles Bosnové, která mě naučila vyprávět příběhy líčením zábavných příhod z naší rodinné farmy, jež mě spolehlivě uspávaly, když jsem byla malá. Mimo jiné mě naučila vařit, a tak všechno, co v téhle knize nějak souvisí s jídlem, má kořeny v letních prázdninách strávených s ní, ačkoli později prohlásila, že jsem vaření pozvedla o stupínek výš. Chybíš mi, nicméně vím, že jsi pořád se mnou.

Nehynoucí dík patří mému božímu doprovodu, jehož podpora a láska činí život nádherným a kouzelným – protože ve skutečnosti takový je.

Poděkování

Vždycky existuje spousta lidí, kteří nás podporují při zrodu našich snů. Těmi mými jsou následující:

Pozemští andělé Týmu Ava spolu s reklamním kolektivem tvořeným Joanou Schulhaferovou, Debby Tobiasovou a Alissou Di Giacomovou z Vydavatelství a mediální konzultace Joan Schulhaferové. Děkuju Elizabeth Bemisové a Sienně Condyové z Bemis Promotions za své webové stránky; své báječně editorce Angele Polidoroové; Killion Group za obálku mé knihy; Gregorymu Stewartovi za propagační fotografie, nádhernou mapu Dare Valley a za to, že mi byl nápomocný pokaždé, když bylo třeba; a Janet Gearyové za konzultaci ohledně orgánů zákona.

Dále děkuju své bývalé agentce Jennifer Schoberové a jejím raným poznámkám k mému rukopisu.

Děkuju Christi Barthové za podporu mé spisovatelské kariéry, za nadšené přijetí této knihy a za poskytnutí pohotové zpětné vazby, jež dopomohla tomuto románu k ještě většímu úspěchu.

Svému někdejšímu šéfkuchaři a mým dalším kolegům, kteří mě naučili mrazit vaječné bílky, připravit tradiční tiramisu a milion dalších užitečných věcí.

Své rodině, jejíž láska, smích a opora pro mě tolik znamenají.

Svému T. F. z bezpočtu důvodů.

Všem, kteří tuto knihu čtou. Jste nedocenitelnými drahokamy v mém životě.

A na závěr drobnou poznámku: aby do sebe všechno zapadalo, trochu jsem si pohrála s časem, pokud jde o městskou radu. No není románová literatura úžasná? Přeju dobrou zábavu při čtení.

Mapa Dare Valley

Prolog

Jill Haleová si prohlédla pečicí plechy posázené hrudkami těsta na máminy proslulé moka sušenky s kousky čokolády. Kdyby byla u receptu uvedená teplota při pečení, těsto by bylo dávno v troubě a nabývalo na objemu. Jill doufala, že se máma vrátí z nákupu na její středoškolský absolventský večírek včas. Zbývá šest hodin, než dům zaplní členové rodiny a Jillini spolužáci.

Smůla že mejdan byl to poslední, na co Jill myslela. Písnička It’s My Party byla víc než příhodná, protože se jí nejvíc ze všeho chtělo brečet. Podlehla pokušení a odloupla z plechu kopeček těsta.

Otevřely se dveře z garáže do kuchyně. Konečně! „Mami, při jaké teplotě mám ty sušenky péct? V receptu to není.“

„Při dvou stech stupních,“ odpověděl mladý mužský hlas – ten, který, jak úpěnlivě doufala, už nikdy neuslyší.

Přítel z dětství a její životní láska Brian McConnell stál na prahu kuchyně se svěšenými rameny. Modř jeho očí zvýrazňovalo tmavě modré triko. Vrazil ruku do kapsy krátkých kapsáčů a zachrastil klíči od auta. On samozřejmě teplotu pečení ví. Za pár dní odjíždí do Amerického kulinářského institutu v New Yorku. K čertu s ním.

„Už nemáš právo sem jen tak vpadnout,“ odpověděla. Hodila kousek syrového těsta do výlevky a otřela si prsty do žluté utěrky. Otočila se k němu a v duchu se modlila, aby se nerozbrečela.

„Jill, do vašeho domu chodím od chvíle, kdy jsem dokázal otočit dveřní koulí. Nevymezuj nová pravidla jen proto, že jsme se pohádali. Musíme si promluvit.“

Odhodila utěrku a přešla kuchyni. „Pohádali? To je hodně nepřesný výraz. Jedná se o jasnou zradu. O takovou, která rozvrací přátelství.“

Svraštil obočí. „To neříkej. Omlouvám se, že jsem ti neřekl, že nastupuju do Amerického kulinářského institutu a ne do školy vaření v Denveru. Nevěděl jsem, jak ti to mám oznámit.“

To je sprostá lež. Rukama sevřela žulový ostrůvek. „Vždycky jsi mi dokázal říct všechno. Proto jsme byli nejlepší kamarádi. Rozhodla jsem se, že půjdu na přípravku v Denveru, abychom mohli být spolu. Myslela jsem si, že…“ Po tváři jí skanula první slza. Otřela si ji dlaní.

„Nebreč, proboha. Vím, že je to těžký, ale musím do toho jít.“ Popošel k ní a roztáhl paže.

Odstrčila ho. „Ne. Nedotýkej se mě. Dal jsi mi jasně najevo, že nestojíš ani o tohle.“ Na tvářích jí naskákaly ohavné rudé skvrny. Pocit trapnosti z jeho odmítnutí snad nikdy nepřekoná.

Seštípl si kořen nosu. „Jill, vím, že jsi smutná, že nebudeme spolu, ale –“

To snad není pravda! On si ještě troufne své jednání omlouvat. „Ale co, Romeo? Chtěl jsi nějakou zkušenější? Proto jsi mě odmítl a začal chodit s Kelly Kimpleovou?“ Hučení v hlavě dosáhlo nesnesitelné úrovně, a proto si skousla spodní ret.

Nasucho polkl. „Věděl jsem, že odjíždím. Proboha, Jill –“

„Jenže já to nevěděla.“ Udeřila rukou do žulového pultu, až ji zabrněla dlaň. „Proč jsi mě vlastně pozval na rande? Toužila jsem po tom roky, ale ty sis pokaždé držel odstup. Líbal jsi mě do omdlení, a když jsem ti řekla, že chci být s tebou, odmítl jsi mě. Jen sis mě dobíral.“

Zkřivil rty. „Nezačal jsem s tebou chodit proto, že jsem nechtěl pokazit naše přátelství, kdyby nám to neklapalo. A nechtěl jsem přijít o tvou rodinu, která pro mě znamená víc než ta moje. Ale to moc dobře víš.“

Upírala pohled na bledě modrou stěnu za jeho zády a snažila se, aby její rozhodnutí nepodlomil náznak soucitu.

„Jakmile jsem věděl, že odjedu z Dare Valley, nedokázal jsem se bránit tomu, co k tobě cítím. Nechtěl jsem s tebou začít chodit a potom odjet. Udělal jsem chybu. Byl jsem sobec a za to se omlouvám. Netušil jsem, že po prvním rande budeš chtít, abych byl tvůj první kluk. Prokristapána! Vyděsilo mě to, chápeš? Skoro jsem slyšel tvého tátu, jak mi říká, že mi nakope zadek. Vím, že vždycky jdeš do všeho po hlavě, Jill. A vím, že jsem ti ublížil. Pověz mi, prosím, jak to můžu napravit.“

Když se jí tělem znovu prohnaly šokové vlny jeho odmítnutí, sevřela ruce v pěst. „To už nenapravíš!“

„Kelly pro mě nic neznamenala. Ne-zna-me-na-la,“ slabikoval pro větší důraz, jako by to mohlo něco změnit.

Přitiskla si ruce na uši. „Nechci nic slyšet.“ Kelly byla domýšlivá, blonďatá a drobná roztleskávačka, kdežto Jill byla rusovlasá, vysoká, s velikostí bot 40 a rozhodně ne drobná. Vybral si hezčí holku. A ona bude s tou ránou zasazenou jejímu sebevědomí žít až do konce svého života.

Brian ji popadl za ruce a přitiskl si je na hruď. „Vyslechni mě, sakra. Takhle z Dare Valley neodjedu. Budeme v tom společně.“

Od druhého ročníku na střední začal být silnější než ona. A protože se jí nepodařilo vykroutit ruce, kopla ho do holeně.

„Au!“ vykřikl, couvl a poskakoval po nezasažené noze. „Proboha, přestaň.“

Zlostně si otřela slzy, vrhla se ke dveřím do garáže a udeřila do nich tak rázně, až narazily do stěny a zanechaly na bílém nátěru oděrky. „Možná že kdybys podělal jen jednu věc, mohli bychom to smazat, ale Kulinářský institut byl poslední kapka. Bri, svěřoval ses mi se vším od chvíle, kdy jsme se naučili mluvit. Ale o tomhle ses mi vůbec nezmínil. Ani jednou. A mě se to týká taky.“

Rukou si třel holeň. Narovnal se a pohlédl jí zpříma do očí. „Nepověděl jsem ti všechno.“

Ostře vtáhla vzduch do úst. Jasně. Ostatní holky… Ty, co nebyly jen kamarádky. Ani o těch se nikdy nebavili.

„Netušil jsem, jestli se do Kulinářského institutu vůbec dostanu, ale musel jsem to zkusit,“ pokračoval. „Je to můj splněný sen. Když jsem se dozvěděl, že mě vzali, nevěděl jsem, jak ti to mám říct. Bylo mi jasné, že máš v tom svém paličatém mozku už všechno nalinkované.“

„Paličatém? Vypadni!“

Přistoupil k ní. „Jsi paličatá. Když jsi v ráži, nemá smysl s tebou mluvit. Omlouvám se, že jsem ti ublížil. Celá ta záležitost mě ničí. Opouštím všechno, co znám, všechny svoje kamarády… a tebe. Nechci tě ztratit, Jill. Nevím, jak přežiju jediný den, aniž bych si s tebou popovídal.“

Chvěl se jí spodní ret. Jeho trápení ji mučilo, nemohla však ustoupit. A taky že neustoupí. „Budeš to muset nějak vydržet. Už ti nemůžu věřit, a to je ze všeho nejhorší.“

Přitáhl ji k sobě a objal. Díky jeho výšce si nepřipadala tak velká jako kdysi, než začal růst. „Tohle neříkej. Než odjedu, můžeme to společně vyřešit. Nehodlám o tebe přijít, Jill.“

V nose ji pošimrala jeho vůně – směs cedrové vody po holení a soli. Zdusila vzlyky na jeho hrudi, zatímco ji hladil po zádech.

„Neplač, Jillie, prosím tě, neplač. Takhle vážně nemůžu odjet.“

Jeho naléhavý, ztrápený hlas jí rozbil srdce na tisíce kousků, které už nepůjdou poskládat dohromady. Odtáhla se a setkala se s jeho pohledem. „Ty to nechápeš, Briane. Je konec. Odjeď do Kulinářského institutu. Užívej si to. Mezi námi dvěma je konec.“

Přimhouřil oči a ve tváři se mu objevil ten jeho známý odhodlaný výraz. „Ne, není. Zavolám ti.“

„Nezvednu ti telefon,“ odpověděla umíněně. Copak může být po tom všem jeho kamarádka? Zvlášť když si myslela, že jejich první rande vyústí v to, co odjakživa chtěla: zamilují se do sebe, vezmou se a vychovají v Dare Valley své děti? Ať klidně předstírá, že neví, jak to s ním Jill myslí vážně. Nikdy před ním nedokázala nic tajit.

Zatvářil se nešťastně. „Jill, zatím jsme se pokaždé udobřili.“

Znovu si otřela slzy, vytáhla se do své plné výšky a obrnila se vnitřní silou před tím, co musela udělat. „Na své oslavě tě mít nechci. A myslím to vážně, Briane. Mezi námi je konec.“

Otevřel pusu. „Ale co tvoji rodiče? Naši kamarádi… Je to naposledy, kdy Čtyři mušketýři budou spolu. Možná se navzájem neuvidíme měsíce nebo i roky. Co tomu řeknou Pete a Jemma?“

„Už vědí, jak se cítím.“ Jejich dva nejlepší kamarádi spolu chodí celou střední školu, tak jako to ona chtěla s Brianem, s tím rozdílem, že on nikdy nenaznačil, že by stál o vážný vztah. Opustil ji všechen soucit. „Takhle to bude lepší.“

Sklopil hlavu. Špičkou boty kopl do linolea a dlouho nic neřekl. „Tak jo, Zrzko, zařídím se podle tvého přání, ale až se v New Yorku usadím, zavolám ti. Poskytnu ti čas na uklidnění.“

Jejím názorem by neotřásla ani aljašská sněhová bouře.

Sáhl do kapsy. „Právě jsem to koupil v klenotnictví U Starouše Jenkinse, proto to není zabalené. Dárek pro tebe.“

Civěla na malou černou krabičku. Mechanicky po ní sáhla.

Naklonil se a políbil ji na čelo dřív, než mohla uhnout. „Nezlob se na mě.“ Po těch slovech na rozloučenou za sebou zavřel dveře.

Jill otevřela krabičku. Zamrkal na ni náhrdelník s přívěskem ve tvaru srdíčka. Obrátila ho ve snaze najít odpověď. Když si přečetla vyrytá písmena, podlomila se jí kolena. J&B, NPN. Nejlepší přátelé navždy. Svezla se na podlahu a přitiskla si srdíčko na prsa.

Kapitola 1

O osm let později

Když na silnici číslo 44 před vozidlo, v němž se vezla – totiž ve zbrusu novém hasičském voze – odbočilo stříbrné SUV, Jill Haleové se rozbušilo srdce. Náčelník hasičů Ernie brával na projížďky ji i Meredith už jako malé holky a dnes jim znovu nabídl svezení, aby Jill zlepšil náladu. Dětinská část jejího já ochotně využila příležitost.

Pohledem zapátrala ve zpětném zrcátku na straně řidiče v naději, že zahlédne jeho obličej. Uviděla jen část výrazné brady a spokojený úsměv.

Jill milovala Briana už jako batole, ale od jeho návratu v loňském létě s ním osm let nepromluvila. Jejich roztržka v ní zanechala rány, které se uzavřely, aniž se vyléčily. Už dávno mu odpustila. Skoro. Znovu je dala dohromady smrt jejich dávné kamarádky Jemmy. Teď mezi nimi vládl křehký smír.

Stýkali se spolu často, chodili do kina nebo na pizzu, jezdili lyžovat do údolí. Všechno to bylo moc fajn… A všechno jen platonické.

Jill se snažila tvářit, že je to v pohodě, nicméně čekání ji dovádělo k šílenství. Po tom všem, co se mezi nimi odehrálo, Brian prostě musí udělat první krok.

„Vrať se zpátky na zem, Jill,“ překřikovala její sestra burácení motoru. Meredith Haleová zamávala Jill rukou před obličejem a přitom se jí zatřpytil snubní prstýnek. „Jsi naprosto zoufalá. Pokaždé, když ho uvidíš, jsi jako v transu. Stačí i jeho auto.“

Když vůz zrychlil na světlech, Jill se zachytila mosazné tyče. „Nemůžu si pomoct. Brian je zpátky už bezmála rok, ale teď jsem se rozhodla, že bude můj. Mu-he-he.“

„Přestaň s tím svým praštěným smíchem,“ pokárala ji Meredith naoko. Zavrtěla hlavou, až se jí rusé vlasy rozvlnily.

Jill nevěděla, kam Brian jede, ale doufala, že za ní, do její kavárny. Když zahnul do centra městečka, potutelně se usmála – je to směrem k Nesojuj se mnou. „Ernie, můžeš zamířit na jih na Dare Avenue?“

Postarší náčelník hasičů oblečený do žlutočerné uniformy připomínající sršně se ohlédl přes rameno a usmál se na ni. „Jasná zpráva, zlato. Koneckonců, tahle projížďka má moji nejmilejší holku rozveselit.“

Sevřelo se jí srdce. Celé městečko se jí snažilo pomoct, aby se vyrovnala s Jemminou náhlou smrtí. Většinou to zahřálo u srdce, někdy jí to však připomnělo, co všechno ztratila – jejich celodenní špičkování během práce v kavárně, dámské jízdy v Hairyho irské hospodě, podporu a útěchu, kdykoli ji potřebovala.

Brian ujížděl ulicí, v patách hasičský vůz. Možná to nebylo to, co Ernie zamýšlel, když jí nabídl svezení, jenže jízda jí opravdu zvedla náladu. Briana neviděla týden a jeho společnost jí moc chyběla.

A tak se pověsili na stříbrné SUV. Nakláněla se v každé zákrutě a zrzavé kudrlinky se jí otíraly o zrůžovělé tváře. Ernie zatočil velkým volantem a bez pobízení odbočil za Brianem na Hlavní ulici. Věděl to. Proboha – vždyť o nich ví celé městečko.

„Můžeš spustit sirénu, až budeme projíždět kolem redakce?“ zjišťovala Jill, která rozjařeně nadskakovala na sedadle. Nablýskaný vůz, zářivě červený jako Dorotčiny střevíčky, se mihl ve výloze kadeřnictví Účes a střih.

Meredith pozvedla obočí. „Jsme na Hlavní ulici a široko daleko žádný požár nevypukl. Je to proti pravidlům.“

„A já je ráda porušuju,“ zašklebila se. Že jí starší sestra ale umí pokazit radost… Proč se trochu nepobavit?

Ernie se uchechtl. „Tak jo, ale jen proto, že mě včera večer tvůj děda při pokeru obral o padesát babek.“

Jak se blížili k sídlu rodinných novin, Jill zvedla ruku k tlačítku.

Její sestra si zakryla uši. „Coby současná zaměstnankyně Western Independent si troufám podotknout, že nejmíň čtyři novináři – včetně mého manžela a našeho dědečka – se vyhrnou ze dveří jako mravenci, aby zjistili, co je to za pozdvižení.“

Jill stiskla tlačítko a vzápětí zaznělo známé, pronikavé kvílení sirény. „Já vím. Copak to není bezva?“

Sestra na ni vyplázla jazyk. Vystřídala Jill a pro změnu zmáčkla klakson vozu ona.

Brian zaparkoval na Hlavní ulici před řadou pestře natřených obchodů. Jill se zrychlil tep. Tak přece jen jel za ní!

„Ernie, nemůžeš to objet zezadu? Potřebuju si něco vyřídit v Nesojuj se mnou.“

„Jasná zpráva, kočko.“

Když projížděli kolem Brianova auta, skrčila se a schoulila do klubíčka.

Její sestra se stulila vedle ní. „Schovávám se jen proto, že tě mám ráda. Všichni, doslova všichni do jednoho, budou vědět, že jsme se dnes vezly v hasičáku, protože jsi zburcovala celou redakci místních novin.“

Když se v zatáčce zakymácela, praštila ji do hlavy černá hasičská maska. „A sakra. Máš pravdu. Občas nedokážu věci domyslet do důsledků.“

„Už je to tak. Jako by ti vypnul mozek a spontánnost potlačila veškerou logiku.“

A vůbec, co je na logice tak báječného? „Nemusela jsem tě na tu projížďku brát.“

„Děvčata, děvčata,“ napomenul je Ernie. Jill se neubránila úsměvu. Kolikrát jim takhle domlouval, když byly malé?

Sešlápl brzdu a zastavil. Otočil se na sedadle. „Hádám, že mám štěstí, že Brian neměl namířeno do Denveru. Na dvouhodinový výlet bych neměl dost nafty.“

Jill se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „Je mi to jasné, ty starý bručoune. Vím, že bys to pro mě stejně udělal.“

Zvedl ruku. „Máš mě omotaného kolem prstu už od dětství, kdy jsi měla copánky jako Pipi Dlouhá punčocha“ Ukázala na Meredith. „A ty taky. A teď koukejte vystoupit a mazat pryč.“ Zapraskalo rádio. „Lidi začínají volat kvůli té siréně. Nemůžu se dočkat, až uvidím vašeho dědu. Doufám, že ho to rozparádilo natolik, že si musel vzít maalox.“

Sestry seskočily ze schůdků a jen tak tak, že neskončily v louži sněhové břečky. „Děkujeme, Ernie!“ zavolaly jednohlasně.

Při úsměvu se mu pohnula široká jizva po spálenině v okolí úst. „Ať už vás nevidím.“

Meredith popadla Jill za ruku, a aniž se domluvily, společně utíkaly k zadnímu vchodu do kavárny. „Víš, že jsi přišla o rozum?“

„Stejně jsem ho nikdy neměla na rozdávání.“

Prošly zadními dveřmi a spěchaly chodbou kolem Jilliny kanceláře. Zůstaly stát až v hlavní části obchodu. Kavárna Nesojuj se mnou předčila veškeré očekávání – Jillino, její rodiny i celého městečka. Přestože jméno Hale v novinářské říši hodně znamená, je to už drahně času, kdy někdo z Haleových uspěl i v jiném oboru než v tom, kde vládne tiskařský inkoust a papír. Obchod odrážel Jillin typický vkus. Převládala jasně červená – jako hasičský vůz, jímž se sestry před chvílí svezly – a sytě žlutá, stěny zdobily povětšinou moderní malby místních umělců, prozářené jasnými základními barvami.

Pestrou paletu tvořili i zákazníci: chodili se sem učit studenti ze zdejší univerzity, zatímco jejich profesoři u stolků opodál známkovali písemky; místní štamgasti diskutovali o počasí a příslušníci kalifornské náplavy si objednávali sojové latté a croissanty plněné tofu.

Jill se podařilo přilákat všechny druhy hostů – a právě díky tomu nebyla Nesojuj se mnou jen tak ledajaká kavárna. Byl to podnik, kde se lidé pravidelně setkávali. Nabídka se postupně rozšířila i na sendviče, pizzu a lehké občerstvení a v současné době byl o jídlo zájem od šesti ráno až do půlnoci. A uváží-li se, že nápad s kavárnou se vylíhl v Jillině hlavě už na střední škole, byl to obrovský úspěch.

„Uklidni se a přestaň tak funět,“ napomenula svou sestru a uhladila jí vlasy.

„Já že funím? Denně uplavu šest a půl kilometru –“

„Bla, bla, bla,“ přerušila ji. „Margie, připrav nám naše oblíbené kafe, prosím,“ zavolala na baristku a posadila se s Meredith ke stolu hned u okna. Jill propátrala ulici pohotovým pohledem a okamžitě zpozorovala Brianovu zelenou bundu značky Spyder. Mířil na opačnou stranu… Zatraceně! Přerušila jízdu v hasičském voze, jen aby pak tvrdla ve vlastní kavárně?

„Máš pravdu. Jsem nemožná.“

Nedokázala odtrhnout oči od jeho postavy, která se blížila k drogerii. I když měl na sobě bundu, představila si jeho vypracované svaly na zádech. Široká ramena. Jak vypadá v triku v posilovně, zpocený a napjatý. Byl fešák už na střední škole, ale po osmi letech v New Yorku vypadal nedostižně: ledabyle šarmantně a každým coulem jako chlap.

„Máš nějakou představu, kam tohle všechno povede?“ zeptala se Meredith, v hlase tón starší sestry. Margie před ně postavila objednanou kávu.

Brian pozdravil nějakou postarší paní. Něco mu řekla a jeho plné, báječně tvarované rty zvlnil smích. Kráčel pomalu, očividně nespěchal. Po pravdě nespěchal nikdy – ani s ní, ani s jinou holkou.

Meredith ji jemně šťouchla loktem. „Slyšíš mě?“

„Slyším. Rozhodně vím, co chci já: abychom byli spolu. Konečně.“ Brian se pro ni stal tím pravým už ve druhé třídě, kdy praštil Timmyho Carena za to, že na ni pokřikoval Mrkvičko a tahal ji za ohon. Kreslila obrázky, jak se spolu drží za ruce, a všechny školní sešity měla popsané neumělým ležatým písmem svým jménem, totiž jako Jill McConellová.

Čekala, až Brian udělá první krok. A čekala.

V namlouvání by byl rychlejší i párek želv.

Jenomže pak Brian najednou změnil pravidla a všechno šlo z kopce. Před odjezdem do Kulinářského institutu slíbil, že jí bude volat, dokud si ji neudobří, ale po šesti měsících to konečně vzdal. Přesněji až do svého návratu domů.

Meredith si přepečlivě rozložila na klíně ubrousek. „Myslíš, že má v plánu zůstat? New York tak snadno z hlavy nevyženeš. Dare Valley restauratérství příliš nepřeje.“

Jill si skousla ret. „To mi nemusíš říkat. Proto se ho pokouším přesvědčit, abychom si spolu otevřeli restauraci. On bude vařit. Já se postarám o provoz. Teď, když si Nesojuj se mnou vydobyla slávu, potřebuju nový projekt. A tohle bude skvělý způsob, jak se dát s Brianem dohromady. Kromě toho to odpovídá mému plánu stát se veleúspěšnou podnikatelkou.“

„Dej tomu čas.“ Meredith ji objala. „Vím, že chceš, aby to vyšlo, ale nenapadlo tě, že bys měla ten nápad s restaurací odložit? Co když to neklapne –“

„Tak se všechno podělá,“ doplnila a zatahala se za zrzavou lokýnku.

„Ale teď vážně, Jill. Co kdybys dala vašemu vztahu nějaký čas a nesnažila se o něj za každou cenu?“

Protočila panenky. „Ale teď vážně, Meredith,“ opičila se. „Co kdybys mi přestala kazit náladu?“

„Moc dobře víš, jak to myslím. Prostě mi to nepřipadá vyloženě moudré.“

„Zato mně ano.“ Zvedla bradu a v duchu se ujistila, že to bude v pohodě.

„Slib mi, že budeš rozumná.“

„Kdy jsem rozumná nebyla? Vykašli se na to, Mere.“

Její sestra zvedla v sebeobraně ruce. „Dobře, dobře, ale jdi na to pomalu.“

Ty starší sestry… „Jen jsem se snažila Briana přesvědčit. Nemám přece nakreslené plány ani jsem si nevzala půjčku, proboha.“

„A já se ti jen snažím nenápadně sdělit, že kvůli Jemmině smrti sis užila peklo. Stejně jako my ostatní.“

„Tobě se to mluví. Všechno ti vyšlo.“

Meredith a Tanner se brali na Silvestra po dramatickém namlouvání a teď žijí ve své vlastní Zemi Nory Robertsové – tak jako v zamilovaných románech její sestry.

„Žádný strach, Jill. Tobě to vyjde taky.“

„Chybí mi Jemma, Mere.“

„Já vím. Od Ernieho bylo moc hezké, že se tě snažil rozveselit.“ Přisunula si židli blíž a naklonila se k ní. „Pořád chodíš k jejímu hrobu?“

Jill se napřímila. „Vím, že se ti to nezamlouvá, ale já s ní potřebuju mluvit. Byla moje nejlepší přítelkyně.“

Meredith si povzdychla. „Všichni o tebe máme strach.“

„Přestanu s tím, až přijde ten správný čas.“ Kéž by dokázala vypnout smutek jako žárovku. „Moc mi pomáhá, že se s Brianem často vídáme.“ Byla to pravda, přestože to nebylo tak žhavé a bouřlivé, jak by si přála.

„Pořád mi nejde do hlavy, proč se vrátil do Dare Valley.“ Meredith olízla ze lžičky pěnu ze své čokoládové moka kávy.

„Mně taky ne,“ odpověděla Jill. O svém pobytu v New Yorku nebo o důvodech k návratu Brian nic moc neřekl. Svým způsobem to bylo tajemné a sexy, ovšem na druhou stranu si Jill díky tomu uvědomila, že už nejsou nejlepší přátelé, kteří můžou jeden za druhého dokončit větu.

Z drogerie vyšel s malou taškou v ruce. Koupil si snad holicí pěnu, aby se mohl zbavit půldenního strniště, které mu vytvářelo stín na obličeji? Doufala, že ne.

A jako by vycítil její dohady, podíval se přímo do okna. Potom zvedl ruku a zamával. Skvělý. Je z ní šmíračka. Nejdřív stopování hasičským vozem a teď tohle. Je to jako béčkový film, jaký si můžete pustit v televizní síti Lifetime. Mávání mu opětovala jen ledabyle, aby si nemyslel, že ho okukuje jako nějaká zabouchnutá puberťačka. Vešel do dalšího obchodu. Našpulila pusu, až jí popraskal ret. Sáhla do své tygrované kabelky pro pomádu na rty s vůní jahodové žvýkačky.

Její úvahy přerušilo šťouchnutí do paže. „Co je?“

„Sníš s otevřenýma očima, sestřičko.“

„Říká šťastně vdaná žena.“

„Ano, ale vzpomínám si, jak jsem byla roztoužená, než jsme se s Tannerem dali dohromady. To samé se děje tobě – s tím rozdílem, že znáš Briana odjakživa.“

„Já vím. Někdy je to… hrozně zvláštní.“

„Však se dočkáš. Etapa vzájemného poznávání se u vás výrazně zkrátila, protože jste spolu vyrůstali. Stačí jen dohnat roky, co byl pryč.“

„Občas se chová hodně důvěrně,“ svěřovala se Jill, „ale jindy… Jako by byl ostražitý, mlčenlivý a… zmatený.“ Jako by nevěděl, co má říct nebo jak se v její přítomnosti chovat.

Možná s tím nějak souvisí vzájemná touha, která oba dva ochromuje. Jill ví, že ho přitahuje, a on zatraceně dobře ví, co k němu ona cítí. Přesto se v poslední době jeden druhého nedotkli. Tak jo. Před pár týdny, když cestou do kina uklouzla na ledě. Ale to se přece nepočítá.

Zazvonil zvonek nade dveřmi. Otočila hlavu. Do kavárny vešel Brian – rozcuchaný a neupravený, jako by se právě vykulil z postele. Špinavě blond vlasy se mu na zátylku kroutily a modré, pronikavě zářící oči si přitáhly její pozornost.

„Ahoj!“ Vrazil ruce do kapes džínů.

„Ahoj,“ odpověděla a snažila se nevzdychat nad jeho vybouleným rozkrokem jako slintající fanynka rockové hvězdy. Šmíračka rozkroků. Máma by na ni byla pyšná.

„Ahoj, Briane.“ Meredith si stoupla a letmo ho objala.

„Dozvěděly jste se, kde hořelo?“

Jill si skousla ret. „Ne.“

„Asi to byl falešný poplach,“ mínila Meredith. „Kočka na stromě, co nemůže slézt. Magoři, co –“

„Mere, Briana požární statistika určitě nezajímá.“

Zkřivil rty do úsměvu a Jill projel podbřiškem šíp smyslnosti.

„Zrovna jsme o tobě mluvily, Briane. Nikdy jsi nám neřekl, proč jsi odjel z New Yorku. Tam je restaurace na každém rohu. Musí se ti po tom stýskat.“

Svaly v okolí úst se mu napjaly. Ačkoli Jill toužila po odpovědi – přesněji doslova umírala zvědavostí –, od její sestry to byla velezákeřná podpásovka.

„Nech ho na pokoji, Mere. Chlapi se s životními příběhy nesvěřují na potkání.“

Vylévají si srdce jen ženě svého života. A že by měl Brian o čem povídat. Například: V New Yorku jsem se s někým seznámil, ale nevyšlo to, anebo: V zimě jsem viděl v postranní uličce mrtvého bezdomovce a to mi otevřelo oči.

Meredith se na ni zaškaredila. „To je jen novinářská zvědavost. Ale teď se musím vrátit do redakce. Dozvědět se něco o tom požáru.“ Políbila Jill na tvář a odplula.

Bez Meredith, která by ji krotila pohledem, cítila, jak se jí nohy mění v rosol. Kdyby se svezla ze židle na podlahu, byl by to pořádný trapas. Nicméně konečně pochopila účel těch prostorných viktoriánských lenošek.

„Takže…,“ protahoval Brian. Na okamžik odvrátil ty svoje modré oči a dovolil jí, aby se zhluboka nadechla. „Koukám, že obchod jen kvete.“

Jen co k ní zase otočil hlavu, zběsilý rytmus jejího srdce se obnovil. „To je pravda. Chceš připravit svou oblíbenou kávu?“

Jill si uvědomila, že by pro něj udělala cokoli. Prošla by ve sněhu dálkovou turistickou trasu ve Skalnatých horách. Štupovala by mu ponožky. Zatraceně… Musí se vzchopit. A stát nohama na zemi.

„Ne… Jen mě napadlo, že za tebou zajdu a zeptám se, jestli bys ke mně dnes večer přišla na večeři. Něco uvařím.“

Trhla hlavou. Uplynulé měsíce trávili spoustu času spolu, ale uvařit večeři… To je novinka.

„To má být regulérní rande?“ zeptala se. Nejspíš ji ta projížďka v hasičském autě nabila nečekanou energií – jenže tohle potřebuje vědět.

„No jasně. Jestli tomu tak chceš říkat.“ Zacinkal v kapse drobnými. Sklonil hlavu a zvedl jedno rameno jako pokaždé, když byl nervózní. „Rád bych ti něco dobrého uvařil.“

Vážně? Srdce jí roztálo, jako by držela v náruči štěně. „To by bylo skvělé! Budu moc ráda. Totiž…“ Tak dost, poručila si v duchu. „Bezva, prostě senzace.“ Mlč, Jill.

„V sedm ti to vyhovuje?“

„Mám něco přinést?“

„Jen sama sebe.“

Tón, jakým to pronesl, způsobil, že se jí rozklepala kolena. Na férovku rozklepala.

„Senzace!“ vydechla a zaťala zuby. Možná by se měla podívat do slovníku a naučit se formulovat souvislé věty.

„Tak dobře.“ Couvnul, ale vzápětí k ní zase přistoupil a políbil ji na tvář. „Na viděnou.“ Otočil se, vrazil do stolu a vyšel z kavárny, aniž se ohlédl.

Jill postavila papírový kelímek, který shodil, a bojovala s nutkáním sáhnout si na tvář. Tlumené pochechtávání štamgastů jí vykouzlilo na tváři zamilovaný výraz.

Není sama, kdo to chce rozseknout. Brian udělal první krok.

Už bylo načase.

Kapitola 2

Brian spěchal ke svému autu. Proboha, kam se podělo jeho sebevědomí?

Jill ho vyvádí z konceptu. V její přítomnosti si zase připadá jako teenager. Jako kluk ji chtěl. Jako muž po ní touží.

Jenže jak ji zná, bude to všechno, nebo nic.

Potřebuje nalézt sám sebe. Nechce to s Jill uspěchat, dokud nezjistí, jestli dokážou najít rovnováhu mezi přátelstvím a žhavou přitažlivostí, kterou k sobě navzájem cítí. Měl strach, že se všechno pokazí. Když o ni před osmi lety přišel, jako by ztratil část sama sebe. Nepřipadá v úvahu, aby se to stalo znovu.

Zatahal si za šálu kolem krku. Dařilo se mu usmívat se na kolemjdoucí a tvářit se nenuceně. Ale v hlavě měl zmatek – stejný jako na těch moderních malbách v Jillině kavárně. Jak dlouho to ještě takhle vydrží? Jak dlouho bude s Jill trávit čas, než jí prozradí důvod svého návratu domů? Jestli mu zase začne plně důvěřovat, třeba to pochopí. Jenže jak by mohla, když ani on sám tomu nerozumí?

Uvařit pro ni večeři mu připadalo jako pěkné gesto, které pozvedne jejich vztah na novou úroveň. Je kuchař a jediný člověk, pro něhož po svém návratu do Dare Valley vařil, byl Pete, Jemmin bývalý přítel a momentální objekt Jilliny nenávisti.

Změnil směr a vydal se do Plné kredence pro suroviny. Když vstoupil do uličky s potravinami, několik žen v ní vybíralo všechno možné, od banánů po cibuli. A drbny se nezapřely: jejich rozhovor doléhal až k němu.

„Všimli jste si, že Kerry Jenkinsová seděla onehdy večer při basketbalu vedle Mitche Millera? Všichni o nich mluví. Já říkám, že mezi nimi něco je.“

Jiná trojice hovořila o záhadném autu na příjezdové cestě v sousedství. „Víte, co to znamená,“ sykla dramatickým šepotem žena s utaženým culíkem.

Sevřely se mu útroby. Něco se mu na Dare Valley líbí – semknutá komunita, okolí, důvěrné známé prostředí. Jenže pak slyší tohle…

I New York měl svá pro a proti, nicméně tam si mohl dělat cokoli a kdykoli se mu zlíbilo. Potíž je, že zašel příliš daleko.

A skutky mají vždycky dohru, nehledě na to, kde žijete.

Přilákala ho nabídka biopotravin. Bylo to vítané obohacení, pravděpodobně díky Kaliforňanům, kteří se sem přistěhovali. Vybral avokádo a zahleděl se na jeho svraštělou, smaragdově zelenou slupku.

„Božínku, Brian McConnell!“

Při zvuku pronikavého hlasu mechanicky zaťal ruku v pěst.

Vivian Thomilsonová byla pořád v černém a na bradě měla pěticentimetrové vousky. „Jakmile jsem tě uviděla, jak vybíráš zboží, hned mě to zarazilo.“

V jejím tónu postřehl pokárání. Jen doufal, že ty řeči o jeho vaření už dávno odvál čas.

Přinutil se k úsměvu. „Nemám tak hodnou ženu, která by mi nakoupila, co potřebuju, paní Thomilsonová.“

Zasmála se vysokým staccatem, až se jí na protažených lalůčcích rozkývaly klipsové náušnice ve tvaru kamejí. „Říkávala jsem tvojí mámě, jaké má štěstí, že je z tebe kuchař. Když jsi na střední škole začal péct quiche, měly jsme strach, že jsi na chlapečky.“

To rýpnutí zabolelo. Dospívající kluk, který peče a servíruje pokrmy ve velkém stylu, to v Dare Valley neměl lehké. Přezdívali mu Zástěrka. A říkali o něm, že je „teplouš“. Na to nikdy nezapomene.

Jeho rodiče zahanbovalo, že projevuje zájem o francouzskou kuchyni, zvlášť když to v městečku rozhýbalo jedovaté jazyky. Jeho máma mu bránila ve vaření tak, že chodili jíst do restaurace a nenakupovali běžné ingredience. Jeho otec, který tvrdil, že pravý chlap nemá v kuchyni co pohledávat, na něj byl nabroušený. Když snaha rodičů selhala, otcovo úsilí se vystupňovalo. Nadával Brianovi, že je změkčilý, častoval ho ošklivými nadávkami a vyhrožoval, že to z něho vytluče.

Jillina máma přikrmovala jeho sen tím, že ho nechávala vařit u Haleových. Tak se stalo, že v dospívání u nich trávil víc času než doma. To byla rodina, jakou si přál mít. A když se jeho rodiče po pětadvaceti letech manželství a v jeho šestnácti rozvedli, vybíjel si vztek, bolest i zmatek při vaření.

Meredith se ho ptala, proč se vrátil. Přece aby obyvatelům Dare Valley něco dokázal. To však byl jen jeden důvod.

„Hm,“ zahučel a semkl rty. Kéž by odešla dřív, než podlehne touze praštit ji lilkem.

„Kuchaření U Kotletky je pro tebe to pravé. Není nad pořádný kus masa.“

Spoléhal na to, že potom, co se osvědčí, mu v restauraci U Kotletky umožní určitou tvůrčí svobodu. Byl to pomalý proces, přesto se mu podařilo přesvědčit majitele, aby kvůli lepšímu hodnocení podniku podávali k ribeye steaku omáčku beurre blanc. Ovšem ve snaze vyhnout se francouzštině stálo na jídelním lístku „máslová omáčka s bílým vínem“.

Mlčky přikývl. S Paní Thomilsonovou se nevede rozhovor. Jen ji posloucháte… nebo to jen předstíráte.

„Tom Kenders nám prozradil, že si vedeš dobře.“

Brian zdvihl obočí. Netěšilo ho, že o něm jeho šéf mluví, ovšem ani ho to nepřekvapovalo.

„Prý sis v New Yorku osvojil pár nápadů, ale pochopil jsi, že Dare Valley není a ani nechce být jako velké město.“

„Dare Valley bylo odjakživa osobité.“

„Moje řeč,“ zabručela. Její úsměv připomínal neupřímnou grimasu. „Ráda jsem tě viděla. Pozdravuj ode mě mámu. Moc nám tady chybí.“

Vyřídí jí to, až naprší a uschne. Nemluví spolu. Tři měsíce po rozvodu se odstěhovala do Phoenixu, kde se provdala za upjatého podiatra, s nímž se seznámila přes internet. Briana nechala s otcem, který se za syna styděl a nesnažil se ho pochopit. Ještě štěstí, že tady už ani jeden z rodičů nežije. „Spolehněte se.“

Když se odporoučela, zakroužil ztuhlými rameny a vrátil avokádo na místo. Ještě není dost zralé. Potřebuje něco jiného. Zahlédl řeřichu a sáhl pro lesklou klementinku. K tomu opraží pekanové ořechy s bourbonem a medem. Z uvedených přísad vznikne nedostižný salát. Nákup uložil do sáčku a procházel uličkami.

Když se dá dohromady s Jill, umlčí každého, kdo ho někdy podezíral, že je homosexuál nebo cvok, co přidává do bramborového salátu podávaného v kostele šafrán. Trhněte si, paní Thomilsonová. Dotlačil vozík k pultu s masem.

Meredith není jediná, kdo chce vědět, proč se vrátil. Vrtá to hlavou každému. Nikdo ovšem netuší, že neměl kam jít. V New Yorku si splnil dávný sen a teď potřebuje ospravedlnit své povolání a vyřešit co dál.

A potom zase odjede. Do některé michelinské restaurace. Kéž by!

Přinejmenším to měl v úmyslu, než se na scéně objevila Jill. Částečně se vrátil i kvůli ní, jen si neuvědomoval, jak hluboce ho ovlivnila. Nečekal, že ho její dravá touha po životě zasáhne a nepustí.

Bylo velice těžké nechat ji tady – nedotčenou.

Obával se, že kdyby si s ní tenkrát něco začal, všechno by se změnilo. On by se změnil.

Zazvonil mu telefon. Sotva na displeji uviděl číslo, zastavilo se mu srdce. Proč mu Simca po tak dlouhé době volá? To je už potřetí. Nikdy hovor nepřijal, i když by moc rád věděl, proč ho jeho bývalá milenka shání.

Jí a jejímu manželovi patřila restaurace, kde Brian v New Yorku pracoval. Brianovi řekla, že její manželství skončilo, a když její muž odjel do zahraničí otevřít další podnik, začali si spolu. Sotva se vrátil, dal Brianovi padáka před celou kuchyní. A k tomu ho nařkl, že mu ukradl tajné rodinné recepty. Konec vztahu zanechal v Brianovi spoustu otázek co kdyby a proč a cítil se po něm jako hlávkový salát po celodenním vadnutí v igelitovém sáčku.

Není to snad další důvod, proč se nehodlá vrhnout po hlavě do vztahu s Jill? Ušklíbl se. Jasně. Moc dobře ví, jak to mezi nimi jiskří.

A tak hovor odmítl, vsunul si mobil do kapsy a strčil do vozíku. Se Simcou si už nemá co říct. Žije tady a teď. A minulost musí zůstat minulostí.

Záleží na tom celá jeho budoucnost.

Ulička s masem ho vábila jako siréna prozpěvující orestované, pečené, dušené. Svůdný hlas mu rozpletl zauzlované útroby. Tolik možností. Zůstal stát a čekal na inspiraci, zatímco ostatní kupující kolem něho zpomalili a zvědavě si ho prohlíželi.

Zaslechl další šepot z minulosti – z Dare Valley i z New Yorku –, vystrnadil ho však z mysli.

Kapitola 3

Do kavárny vešla Trojice pravdy, jak obyvatelé Dare Valley překřtili zástupce dvou generací Haleových ve vedení redakce rodinných novin Western Independent, jednoho z nejprestižnějších deníků ve Spojených státech. Jillin dědeček založil noviny v dobách, kdy káva stála pět centů. Od té doby vypil nejeden šálek tohoto nadčasového nápoje s bezpočtem prezidentů a světových politiků. Jillina sestra Meredith převzala místo po jejich otci, který nedávno odešel do důchodu. Přidá-li se k tomu Mereditin novomanžel, bývalý mezinárodní válečný zpravodaj, nemohl si Arthur Hale ve svých pokročilých letech vykračovat svižněji.

Meredith a její muž se jako obvykle drželi za ruce a Tanner se zastavil, aby dědovi Haleovi podržel dveře. Kdo starocha nezná, usoudil by, že jeho zamračený pohled Jillin malý podnik odsuzuje. Třebaže hartusí na ovocnou kávu a vysokou cenu, dělá to jenom naoko. A aby nevyšel ze cviku, Jill ho žertem popichovala.

„Máš náladu na malinovou kávu, dědo? V rámci přípravy na Valentýna.“

Zdvihl husté obočí. „Přeskočilo ti? Dej mi zatracené obyčejné kafe. Nechápu, proč někdo chce mít v kafi ovoce. Za mých mladých let –“

„– se ovoce míchalo s bonbony marshmallow, jahodovým želé a se smetanou a říkalo se tomu ovocný salát,“ přerušila ho Jill, která poklepávala růžovými nehty o pult. „Za mých mladých let bylo v poctivém salátu rajče a –“

„Ahoj, Jill,“ pozdravil ji Tanner, jehož tmavě hnědé vlasy a oči zdatně soupeřily s jejím moka espressem. „Já si dám americano. A moje krásná žena by chtěla…“ Prohlížel tabuli a pak se otočil k Meredith. Jiskra, která mezi nimi přeskočila, byla jako jeden z Diových hromových blesků. Jill si závistivě povzdychla. Bude to mezi ní a Brianem taky takové?

„Prokristapána,“ zahudroval dědeček. „Takhle je to s nimi pořád. Objednej jí to ovocný kafe. Cokoli, aby na sebe přestali čučet jako dvě sůvy z nudlí.“

Tannerova ramena se otřásala smíchem. „Sůvy z nudlí? Že by další záchvěv starobylé rétoriky?“

„Však jsem taky zasloužilý pamětník. Nechce se mi věřit, že jsem se táhl tak daleko kvůli kafi a tomuhle rozhovoru. Až mě z toho bolí kyčle.“ Pro větší efekt si poplácal bok.

Jill protočila oči. Děda je zdravý jako řípa. „Mere?“

„To malinové vypadá senzačně.“

Tanner vylovil z kapsy peněženku. „Máme si promluvit o novém úvodníku a potřebujeme neutrální půdu. Tihle dva si málem vjeli do vlasů.“

„A co ty?“ zeptala se Jill. „Jsi něco jako Jimmy Carter při mírových jednáních?“

Jill přijala od Tannera dvacetidolarovou bankovku a odehnala baristku Margie. Když se tihle tři dohadují o práci, není s nimi kloudná řeč.

Dbala, aby hrnek pro dědečka neměl ani jedinou stopu po vodě, jinak by to schytala. Některé rodiny vás pochvalně poplácávají po zádech. Jiné si vás dobírají. Haleovic klan by mohl dostat Emmy za nejlepší komedii.

Zbrusu nová valentýnská malinová káva jí připomněla Briana. Jak jinak. Jestli se to jejich dnešní rande vydaří, podniknou spolu něco? Svátek všech zamilovaných je už za týden.

„Tady to máte!“ zavolala.

Trojice novinářů mechanicky přijala svou objednávku a přitom pokračovala v debatě o zdravotní péči. Nato se odebrali ke stolu a cestou se zdravili s ostatními zákazníky. Byli tak urputně soustředění jeden na druhého, že bylo snadné připadat si odstrčená.

Jill obvykle nevadilo, že není součástí novinářského klubu Haleových, ovšem kdykoli byla Trojice pravdy v její kavárně, pokaždé jí připomněla, že je svým způsobem černá ovce rodiny.

Nesojuj se mnou slavila nepopiratelný úspěch, jenže Jill chtěla víc. Někteří lidé považují kavárnu za „rozkošnou až k zbláznění“. Takovým obdivovatelům by nejradši zacpala pusu croissantem. Celému městečku i své rodině chce předvést, že dokáže něco velkého – a stejně slavného, jako jsou rodinné noviny.

Především chce něco dokázat sama sobě. Tím bude otevření vlastní restaurace společně s Brianem. A díky tomu ho přiměje, aby zůstal v Dare Valley.

Margie do ní drcla bokem. „Přemýšlíš?“

„Nejspíš jsem ráno nevypila dost kafe.“

„Připravím ti něco speciálního.“ Ve světle se zaleskl její piercing v obočí.

„Díky.“

Odvrátila se. Kafe jí vždycky chystala Jemma. Pomohla jí stvořit i Nesojuj se mnou. Vzhlédla k destičce, již nechala po Jemmině smrti připevnit na zadní stěnu. Na jedné polovině byla fotka její nejlepší přítelkyně nadepsaná Náš kávový anděl. Na druhé stálo Zůstaneš navždy v našich srdcích.

Její úvahy přerušilo vyzvánění telefonu.

Margie si dala sluchátko mezi krk a rameno. „Samozřejmě,“ odpověděla volajícímu a odložila telefon. „To je ten chlapík s hříšně neodolatelným hlasem, který ti pořád volá a nechce ti nechat zprávu. Skoro mě mrzí, že jsi tady, protože jsem se na jeho telefonáty začala těšit.“

Jill zvědavě poskočila na místě. „To abych radši zjistila, co chce.“

„Jen počkej. Má hlas jako… francouzský tarte tatin.“

„Vážně?“

Margie napodobila mdloby. Jill zamířila do své kanceláře a doufala, že hovor bude tak zajímavý, jak ho Margie prezentovala. Jestli je to nějaký úchyl, který se bude ptát, co má na sobě, poví o tom později Peggy a nechá svou kamarádku, aby jako správná zástupkyně šerifa bouřila o tom, jak si zákon musí poradit s podivíny dřív, než někoho vážně ohrozí. Peggy umí zlepšit náladu nanejvýš kuriózními způsoby.

Při pohledu na stůl nedávno natřený na fialovo se neubránila úsměvu. Nový kabát mu dala inspirovaná konferenčním stolkem u sebe doma. S červenými a žlutými stěnami, zelenou židlí a modrou lagunou na jedné zdi mohla její kancelář soupeřit s duhou a jednorožci. A jí se ukrutně líbila.

„Dobrý den. Tady je Jill Haleová.“

„Slečno Haleová, vy jste nepolapitelná. Já se jmenuju Mac Maven.“

Jeho hlas skutečně způsoboval slastné brnění. Tarte tatin seděl. „V čem vám můžu být nápomocná, pane Mavene?“

„Rád bych se s vámi sešel kvůli jisté obchodní nabídce. Máme společného kamaráda, Jacka Higginse.“

O co mu, pro všechno na světě, jde? Jack je štamgast, který se v poslední době objevoval v kavárně častěji než kdy předtím. Zrovna minulý týden si nafotil hlavní místnost a řekl jí, že chce přesvědčit své známé ze Silicon Valley, že jim Dare Valley stojí za návštěvu. Je snad pan Maven jedním z nich? Jack si tam vydělal miliony a potom se odstěhoval do jejich městečka i s manželkou a dvěma dětmi, aby vedli o něco poklidnější život než v Kalifornii. Jack se příležitostně věnuje poradenství. Jill se na něm líbí, že nehledě na obrovský úspěch a pohádkové peníze zůstal skromný a přátelský.

„Jack je moc milý člověk. Ráda se s vámi seznámím.“ Už kvůli Jackovi. „Co mi chcete nabídnout?“

„Je to trochu složitější.“ Odmlčel se. „Vím, že je to poněkud nezvyklé, ale moje obchodní zájmy si žádají smlouvu o mlčenlivosti. Pokud o mně máte pochybnosti, Jack se za mě zaručí.“

Zatočila na stole svou oblíbenou propisovačkou Flying Purple People Eater. Mac v ní probudil zvědavost. „Tak smlouva o mlčenlivosti?“ To by bylo zvyklostem v Silicon Valley podobné.

Rozesmál se. Byl to sytý, upřímný smích. „Neděste se. Je to jen formalita. Rád bych od té smlouvy upustil, ale moji právníci by nebyli spokojení. Díky ní si můžou účtovat vyšší honorář.“

Tentokrát se zasmála ona. Jí sepsal smlouvu Stanley Kepok, právník dohlížející na dědovy noviny. Nechtěl po ní ani cent. „Už jsem o tom leccos slyšela.“

„Co kdybych vám nadiktoval svoje číslo? Popovídáte si s Jackem ohledně referencí – a potom se mi ozvete.“

Poznamenala si číslo na jeho mobil. „Měla bych vás předem varovat. Momentálně přemýšlím o jiném podnikatelském záměru.“ Před očima jí vyvstal Brianův pohledný obličej.

„Připadáte mi jako někdo, koho bude zajímat nabídka k podnikání, jejíž součástí je smlouva o mlčenlivosti s ohledem na třetí stranu.“

„To jste uhodl – ovšem já a můj případný partner se známe odnepaměti.“

„Aha,“ hlesl. Jill zalitovala, že s ním místo ní netelefonuje Margie. Jill zajímá pouze a jen Brian, přesto jí hlas volajícího způsoboval příjemné mravenčení.

„Odnepaměti?“

„Od mého prvního projektu. Stánku s citronádou.“

„Jak jste si vedla?“

„Koupali jsme se v penězích. Přemluvila jsem dědečka, aby mi v našem rodinném deníku zveřejnil inzerát. Potom jsem přinutila mámu, aby skoupila všechny čerstvé citrony v Dare Valley a pomohla nám upéct sušenky. Můj společník přišel s tím, že sušenky z ovesných vloček s rozinkami půjdou víc na odbyt než čokoládové, protože nejsou tak sladké.“ Na chvíli se odmlčela, potěšená vzpomínkou. „Měl pravdu.“

„Takže máte v úmyslu zase vyrábět citronádu?“

„Něco podobného.“

„Prokažte mi laskavost. Zavolejte Jackovi.“

„Dobře, ale nic neslibuju.“

„Jsem jako na trní.“

„Přestaňte. Jste horší než krysař.“

„To beru. A Jill, musím říct ještě jednu věc: máte můj obdiv. Po všem, co jsem slyšel o vás a vaší kavárně, se nemůžu dočkat, až se s vámi seznámím osobně.“

„Díky,“ hlesla. „Nápodobně.“

Když telefon oněměl, chvíli se na něj dívala. Zvědavost jí nedala, a tak požádala Jacka e-mailem o další informace. Nato otevřela svůj notebook. Mackovo jméno na ni vyskočilo ve vyhledávací liště dřív, než napsala první tři písmena.

Když se objevila jeho fotografie, málem zavolala Margie. Páni… Jeho zelené oči jako by vás neustále sledovaly. Tak nějak se to říká o slavných portrétech. Měl výrazné lícní kosti a uličnický úsměv, skoro černé rovné vlasy a důlek na bradě. Byl zhruba v Tannerově věku – pětatřicetiletý, možná o pár let starší. Klidně by mohl účinkovat v televizním sitcomu.

Jen co si vyhledala jeho životopis, zpozorněla. Mac Maven byl světově proslulý hráč pokeru a patřila mu akciová společnost zvaná Čtyři esa, zaměřená na stylové luxusní pokerové hotely – tedy ne na podniky typu kasina s nevkusně efektními hracími automaty. Do Silicon Valley rozhodně nezapadal. Jill se rozesmála.

Napadlo ji, že možná chce udělit její kavárně licenci. V jeho přepychových restauracích vaří slavní šéfkuchaři, ovšem kavárnu nemá ani jednu. To je jedna možnost. Jill se zavrtěla na židli.

Je to úspěšný podnikatel. A stojí o ni. Otázka zní: proč?

Jako obvykle podlehla fantazii. Tohle může být mnohem významnější než nějaká restaurace, pošeptal jí její vnitřní hlas Ženy podnikatelky.

Je absolutně nemožná. Pořád skálopevně věří, že větší znamená lepší.

Ona a Brian spolu mluvili jen o otevření společné restaurace. Zatím ti na to nekývl, dodal vnitřní hlas. Nejdřív musí zjistit, co jí poví Jack a jestli se konečně dohodne s Brianem.

Vypnula počítač, aby se mohla zaměřit na přítomnost.

Musí se přichystat na rande. Čekala na něj celý svůj život.

Kapitola 4

Zástupkyně šerifa Peggy McBrideová projížděla svými ulicemi, jak je teď nazývala, a vracela se domů. Do Dare Valley se i se svým sedmiletým synem přestěhovala z Kansasu, aby nastoupila na nové místo a byla blíž svému bratru Tannerovi. V městečku je teprve měsíc, ale už má pocit, že sem patří.

V celodenním soupeření opět zvítězily hory nad sluncem a v údolí se rozprostřel přízračný soumrak. Na majestátní přírodu si dosud nezvykla. Je úplně jiná než rozlehlá prérie Kansasu, kde je vidět blížící se bouři na kilometry daleko.

Šinula se Adlerovou ulicí, když zahlédla Jill, jak jde ke svému autu, oblečená jako žena, která něco očekává. Peggy by se vsadila, že míří k Brianovi. Zpomalila a stáhla okýnko.

„Plánujete na dnešní večer něco v rozporu se zákonem, slečno Haleová?“

Jill se rozzářily oči a ústa jí zvlnil uličnický úsměv. „Nevím, jestli se s tím mám svěřit zrovna ženě zákona.“

„Musím vystřídat paní na hlídání. Nechceš se na chvilku stavit u nás a něco mi o tom povědět?“

Peggy se s ženami nekamarádí snadno. Líp rozumí mužům. Umí hrát kulečník a střílet z pistole; neurazí ji, když si chlap krkne nebo si upraví kalhoty v rozkroku; hru na zlou policajtku zvládá tak mistrně, až její kolegové vtipkují, že se jim před ní scvrkávají koule. V případě Jill se však hodně snažila, protože to je sestra její švagrové a další členka její nové rozšířené rodiny.

Nadto ji nikdo nepobavil tolik jako Jill, která se vždycky chovala, jako by byla na speedu – ovšem bez agresivity a v dobrém.

Jill přistoupila k hlídkovému vozu a vyhrnula si rukáv. Její křiklavě fialové náramkové hodinky osazené falešnými drahokamy byly i v pološeru nepřehlédnutelné. „Chtěla jsem si koupit nový lesk na rty, ale nejspíš jen z nervozity. Tenhle růžový docela postačí. A tak využiju zbylý čas na dívčí pokec. Děkuju za pozvání.“

Dívčí pokec. Co se při něm pije? Čaj? „Fajn. Za pár minut na viděnou.“

Peggy pokračovala ztichlými ulicemi městečka. Rodiče se vraceli z práce a u dveří garáže se vítali se svými ratolestmi. V oknech prostých domů s dřevěným obitím a ostrým štítem se rozsvěcela světla.

Když Peggy zastavila na své příjezdové cestě, Jill už na ni čekala u hlavních dveří.

„Jak to, že jsi tady dřív než já?“ zjišťovala Peggy, jakmile vystoupila z auta.

Její kamarádka k ní přistoupila. „Musela jsi jet děsně pomalu. Vsadila bych se, že coby policistce ti rozhodně nehrozí pokuta za překročení povolené rychlosti.“

„Od policistů se očekává, že půjdou příkladem a budou dodržovat zákon,“ odpověděla Peggy upjatě.

„To nezní jako velká psina. Já ráda jezdím rychle.“

Peggy se zasmála a vykročila k domu. „Nejdřív zaplatím chůvě. Potom ti uvařím čaj.“

„Čaj nesnáším.“

„To mi spadl kámen ze srdce. Už jsem měla strach, že budeme jako v tom románu Malé ženy.“

„Malé ženy mám ráda.“

Peggy otevřela dveře. Okamžité dusání běžících nohou jí vylepšilo den – každý den.

„Mami!“ Keith se vynořil za rohem, na sobě mikinu a modré tepláky se znakem Supermana. Jednu tvář měl pomačkanou od toho, jak si při sledování televize podpíral bradu rukou. Sklonila se, aby ho objala, a on ji sevřel pažemi kolem pasu.

„Už jsem myslel, že nikdy nepřijdeš. Můžeme si dát k večeři pizzu?“

„Ne. Měli jsme ji v neděli. Pozdrav Jill.“

Jill odupala na rohožce sníh, dřepla si a rozevřela náruč. „Jak se má můj nejmilejší kluk?“

„Jillie!“ vykřikl Keith, jako by vítal vojáka z bitvy, a vrhl se k ní. Většinu lidí si Keith okamžitě získal. Peggy netušila, po kom zdědil ty přátelské geny – ale rozhodně ne po ní nebo jejím bývalém manželovi, který je taky policista.

„Mami, tak teď tu pizzu prostě mít musíme. Jill, že si dáš s námi?“

„Nemůžu. Za chvíli musím být u Briana. Jsem tady jen na pár minut. Ty změny se mi líbí,“ dodala a rozhlédla se. „Pěkně se tady zabydlujete.“

„No jasně. To všechno máma. Říkal jsem jí, jestli ty obrázky pověsila rovně.“

Odvézt Keitha z Kansasu byla hračka. Nikdo nechtěl mít strýčka Tannera blíž než on. Koneckonců, ona taky. Svého staršího bratra má moc ráda. Když od nich odešel táta, Tanner ji doslova vychovával. A její bývalý muž byl úplně mimo hru: sotva ji napadlo zavolat mu nebo ho požádat o alimenty.

„Vypadá to tady náramně, jen by to chtělo víc barev,“ poznamenala Jill.

Peggy se bezděčně otřásla. „Ani nápad. Mně se bílá a šedá líbí.“ Pohlédla na krajinomalby na stěně a vybavila si vláček s kolejemi, které sestavovala po půlnoci. Jill to očividně nekápne do noty. Peggy vyznává řád a čisté linie, jež tvoří bezpečný přístav pro ni a pro Keitha – když už mu nemůže dát otce a normální rodinný život. Její záletný manžel tu možnost rozmetal na kousíčky. Snaží se to Keithovi vynahradit, jak umí. Nepřeje si, aby měl pocit, že mu něco chybí.

„Keithe, ty nechceš mít růžový pokoj?“ zeptala se Jill.

Jeho věrně napodobené zvuky zvracení byly dostatečně výmluvné.

„Jdu udělat kafe,“ oznámila Peggy. Vzápětí si uvědomila, jaká je to ironie: připravuje kávu pro majitelku kavárny. A nemá nic lepšího než tu nejlacinější značku z místní samoobsluhy, tedy nic ze zahraničí, jak inzeruje tabule v Nesojuj se mnou. Když přidá dost cukru a mléka, třeba si toho Jill nevšimne…

Zaplatila hlídačce, která trpělivě čekala v kuchyni, a dala vařit vodu na kafe, zatímco se Keith a Jill přetahovali o Jillinu šálu. Postavila šálky na kuchyňský stůl a místo obvyklé papírové utěrky prostřela papírové ubrousky. Nato poslala Keitha pryč, aby si mohly v klidu popovídat. Usadil se před televizorem a už nejmíň posté si pustil Příběh hraček.

Jill usrkla připravenou kávu. Peggy si všimla, jak sotva viditelně ucukla.

„Vážně je tak hnusná?“ zeptala se.

„Je dobrá.“

„Jill, nenamáhej se. Živím se tím, že vyslýchám lidi. Přinesu ti něco jiného.“

„To je rozpustný kafe?“

„Ne, ale jestli chceš, udělám ti ho.“ Zasmála se Jillině zděšenému výrazu. „Když jsem byla nováček, vypila jsem hektolitry instantní kávy.“

„Kéž bych před ní mohla ochránit všechny policajty.“

„Když jsi dennodenně ve službě, už ani nevíš, co piješ.“

„Přestaň, nebo se rozbrečím.“ Jill předstírala, že si otírá oči. „A protože jdu dnes večer na regulérní rande, pověz mi, co říkáš mému ohozu?“ Vyskočila ze židle a zatočila se.

Peggy otevřela ústa. Je normální, když se jedna holka před druhou roztančí, aby předvedla, co má na sobě? Štěstí že nemá doma taktovku. Proto se před kamarádkami necítí v pohodě.

„Nejsem členka módní hlídky.“

„Ha, ha. Ale dokážeš mi říct, jestli to na něj udělá dojem, ne?“

Dokáže? Jednotlivé části oblečení zařadila do kategorie, jako by to udělala při popisu podezřelého. „Ten zelený svetr ti ladí s očima. Džíny jsou hodně těsné, ale jestli to tak máš ráda, v pořádku. A tohle…“ Ukázala na hluboký výstřih ve tvaru V. S Keithem na doslech přece nebude za nic na světě mluvit o poprsí. „Vypadá… pěkně.“

Jill protočila panenky. „To je velmi povzbuzující. Myslíš, že bych v tom dokázala svést strážce zákona k něčemu nezákonnému?“

Peggy zvedla rameno. „Na jaké filmy se to koukáš, proboha?“

„Fajn. Příště zajedu za Mere a zeptám se jí. Až na to, že jsou s Tannerem pořád ve fázi líbánek a nerada bych k nim přišla bez ohlášení.“

„Jill, prosím… Je to můj bratr.“ Takhle o něm jako o milenci za nic na světě přemýšlet nehodlala.

„Beru to zpátky.“

„Musí to být vážné, když tě Brian pozval na večeři, kterou sám uvaří.“

Jill plácla dlaní do stolu. „Ano. Konečně. Pořád se intenzivně stýkáme, ale tohle je naše první opravdové rande. Ptala jsem se ho.“

„V randění se nevyznám. Jsem svobodná máma. Dívám se na animované filmy, poslouchám písničky pro děti a pozdě do noci sestavuju dětské hračky.“

„Musíš víc chodit mezi lidi. Uděláme si U Hairyho dámskou jízdu. Můžeš sedět irskému skřítkovi na klíně.“

Peggy si propraskala klouby rukou. „Na to zapomeň. Radši mi pověz o sobě a o Brianovi.“

Jill místo pohotové odpovědi zamíchala kávu lžičkou. Po chvíli řekla: „Pokud někdo nechce mluvit o své minulosti, obvykle to znamená, že se stalo něco nepříjemného, je to pravda?“ Podle všeho o tom už přemýšlela. „Když se zeptám Briana, proč se vrátil domů, začne mlžit a vytáčet se.“

Peggy se podívala na hodinky a rozhodla, že během dvaceti minut může připravit Keithovi makarony se sýrem, jestli bude dělat víc věcí naráz. Vstala a vyndala z kredence modrou krabici s těstovinami.

„Tak na jeho odpovědi trvej. Určitě nic špatného neprovedl. Možná přemýšlí, co všechno ti má prozradit. Těsně po jeho návratu jsi ho rozhodně nešetřila.“

Jill vzala ze sporáku rendlík a natočila do něj vodu.

To Peggy překvapilo. „Děkuju.“

„Za co?“

„Za pomoc.“ Peggy se otočila, najednou rozpačitá a nesvá. Na pomoc není zvyklá. A už vůbec ne na to, že jí někdo pomůže, aniž ho o to požádá. S výjimkou Tannera.

„Mívala jsem zásadu buď všechno, nebo nic,“ vysvětlovala Jill. „Nevím, jestli s ním můžu být bez toho, že bych chtěla něco víc… A to mě děsí.“

Peggy natrhla víko krabice. „Co tě děsí?“

„Že budu zase zklamaná. Brian mi odjakživa všechno říkal a jeden druhého jsme dokonale znali. Potom mi zlomil srdce a odjel do Kulinářského institutu. Vůbec jsem nevěděla, že se ucházel o přijetí.“

Peggy ponořila makarony do vroucí vody. „Ty mu nevěříš?“

„Ne beze zbytku.“ Skousla si ret. „A pak je tady ještě jedna věc, o které jsem nikomu neřekla. Tenkrát při té halloweenské party jsem byla s Brianem, zrovna když Jemma…“

Červeň, která se Jill rozlila po tvářích, způsobila, že Peggy pustila lžíci, jíž míchala makarony. „Vy jste byli spolu?“ zjišťovala tlumeným hlasem.

Jill si zatahala za kudrlinku. „Byli jsme jen venku na verandě. Popadl mě a políbil a… bylo to hodně vášnivé. Nevím, co by se stalo, kdyby…“ V očích se jí objevily slzy. „Slyšeli jsme, jak lidi volají Jemmino jméno, a tak jsme běželi dovnitř. Často si říkám, že kdybych nebyla s Brianem, možná by se mi ji podařilo zachránit. Možná z toho důvodu udržujeme náš vztah jen jako platonický, i když oba cítíme něco víc.“

Pocit viny z něčeho, co jsme nemohli ovlivnit, umí dát člověku zabrat. Jenže Peggy věděla, jak s ním naložit. Přistoupila až k Jill a zahleděla se jí zpříma do očí. „Nemohla jsi dělat nic. Vím, že je to drsné, ale nemotej se v kruhu a nepředstavuj si, žes ji mohla zachránit. Když někdo trpí nediagnostikovaným šelestem na srdci, který se zničehonic projeví, nikdo nic nezmůže. Aspoň ne bez defibrilátorů. Je to tragédie, ty však za nic nemůžeš.“

Nad Jilliným posmrkáváním usedalo Peggy srdce. Nesnáší, když někdo pláče. Vzala ubrousek a podala ho kamarádce.

Jill si rozechvěle povzdychla. „Dílem to vím. A dílem se s tím nedokážu smířit.“

„To přejde. Věř profesionálce. Ta tragédie je další věc, která tě s Brianem spojuje. Kromě všeho ostatního je to bonus navrch.“

„Máš pravdu.“

„A chcete začít společně podnikat.“ Peggy potřásla hlavou. „Bereš si toho na sebe hodně.“

Jill pokrčila rameny. Už se přestala červenat. „To já vždycky. Potřebuju se pohnout dopředu. Práce mě naplňuje. A pomůže mi, když se zaměřím na něco nového.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Francouzská hostina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.