Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney G.: Trhni si, Ethane

Vydání první

Copyright © 2018 by Whitney G.

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2436. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Forget you, Ethan a Forget you, Rachel.

Český překlad © Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Najla Qambers of Najla Qambers Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1596-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1597-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

WHITNEY G.

Trhni si, Ethane

Pro nás, kteří jsme vyrůstali v době, kdy nestačilo jen kliknout na tlačítko, aby se někdo stal naším přítelem, kdy internet fungoval jen přes telefonní připojení a kdy jsme si mysleli, že to tak bude vždycky…

PROLOG

Rachel

První dopis, co jsem kdy napsala, jsem poslala spolužákovi v první třídě. Jmenoval se Nate Cloud, a dokonce i v šesti letech jsem do něj (a jeho světle modrých kalhot s laclem) byla úplný blázen. Slova napsaná světle zelenou pastelkou byla prostá: „Máš mě rád? Zakroužkuj ano, nebo ne.“

Ten blbec zakroužkoval ne.

Druhý dopis jsem napsala spolužačce na knihovní hodině. Jmenovala se Ashley Donovanová. Zoufale jsem se chtěla stát její nejlepší kamarádkou. Napsala jsem celé tři řádky, kde jsem uvedla všechno, co jsme měly společné – všechno to, co z nás mělo udělat ty nejdokonalejší kamarádky (růžové gumové sandály, Barbiin Dům snů a sbírka zářivých plyšáků). Napsala jsem jí to na papír z notesu a poslední otázka zněla: „Budeš, prosím, moje nejlepší kamarádka? Zakroužkuj ano, nebo ano.“

Nezakroužkovala ani jedno.

Vytvořila si vlastní možnost: NE.

Přetrpěla jsem první a druhou třídou se zlomeným srdcem a bez kamarádů, ostatní dopisy jsem si proto nechala pro sebe.

Dokud jsem se neseznámila s klukem, který bydlel v naší úplně nové ulici a stal se mým prvním nejlepším kamarádem.

Na celé tři vteřiny.

Byl to ten nejhorší člověk, jakého jsem v životě poznala, a ve chvíli, kdy pronesl jakýsi debilní citát „Přátele si držte nablízku, nepřátele ještě blíž“, shodil mě z kola a skopl na zem, jsem byla přesvědčená, že slovo „přítel“ nebude nikdy patřit do mého slovníku.

Tedy až do okamžiku, než se stal první osobou v mém životě, která mi kdy odepsala.

Ne jednou.

Ne dvakrát.

Pokaždé.

Přestože jsme jeden druhého nenáviděli až do morku kostí a nikdy jsme spolu nevydrželi déle než dvacet minut, vždycky jsme si odepisovali.

TENKRÁT: V sedmi a půl letech

Ethan

Přísahal bych, že dítě našich sousedů mělo být kluk…

To mi aspoň rodiče říkali, když se dům v naší ulici konečně prodal. Povídali: „Ach, vypadají jako taková milá rodina! Dokonce mají syna, se kterým se můžeš seznámit. To bude báječné, že?“

Bylo by to velice báječné, protože všechny rodiny v naší ulici měly pitomé holky. Ani jedna z těch holek mě neměla ráda a já jsem na oplátku neměl rád je.

Takže když táta dnes přišel do mého pokoje a pobídl mě, abych se oblékl, protože se půjdeme seznámit se sousedy, šokovalo mě, když mi vzal akční figurky a vrátil je na noční stolek.

„To si neber,“ řekl. „Rachel asi tohle nebude chtít vidět.“

„Rachel? Kdo je Rachel?“ zeptal jsem se.

„Tvoje nová sousedka v naší ulici.“ Usmál se tak prostě, jako by těch pár slov nezničilo veškeré moje naděje, že budu mít konečně v téhle ulici kamaráda. Už tak bylo na nic, že jsme bydleli na předměstí a trvalo půl hodiny dostat se někam, kde bylo kino nebo skate park. Ale teď se do posledního domu v našem bloku nastěhovalo to nejhorší na světě: holka. Už zase.

Zasténal jsem, strčil si do batohu sluchátka a CD přehrávač – připravený přestat vnímat hned, jakmile si rodiče začnou povídat o nudných blbostech. Sešel jsem do přízemí a popadl z kuchyňské linky mámin obvyklý dort „na přivítání sousedů“. Následoval jsem ji a tátu ze dveří a dál po chodníku. Obrátil jsem oči v sloup, když jsem uviděl Cramerovic dvojčata, která si hrála před svým domem.

„Dobrý den, pane a paní Wyattovi!“ Holky zamávaly. „Ahoj, Ethane!“

„Nemávejte na mě,“ řekl jsem.

„Ethane…“ Máma na mě přimhouřila oči. „Chovej se mile.“

„Ahoj, Claro, ahoj, Joan.“ Přinutil jsem se k úsměvu. Sotva se ke mně máma otočila zády, obě holky mi ukázaly prostředník. S radostí jsem jim to oplatil.

Uch.

Když jsme dorazili k novým sousedům, ze dveří vyšla rusovlasá žena a její manžel a usmáli se na nás.

„Páni! Nečekala jsem, že nám opravdu upečete dort!“ Sousedka vypadala překvapeně. „Už je to dlouho, co jsem jedla něco domácího.“

Koupila to v obchodě. Není to domácí.

Když nás pozvali dovnitř, doufal jsem, že jejich obvyklý hovor s novými sousedy nebude trvat tak dlouho jako vždycky. S každou novou rodinou pokaždé mluvili přesně o tom samém. Jsou zdejší školy tak dobré, jak se říká? Co děti tady kolem dělají, aby se zabavily? Nebylo by milé, kdyby se naše děti skamarádily?

„Hej, podívejme se na tebe!“ Sousedka se ke mně sklonila. „Zamávala jsem na tebe před pár dny, když sis hrál na dvoře, ale asi jsi mě neviděl. Jsem paní Dawsonová. Jak se jmenuješ ty?“

„Ethan Wyatt,“ odpověděl jsem.

„No, Ethane, máme dceru Rachel, která je asi v tvém věku. Nech mě hádat. Je ti sedm, že jo?“

„Sedm a půl.“

„Ona říká totéž.“ Zasmála se a ukázala ke schodišti. „Co kdyby ses jí šel představit, zatímco tvým rodičům naliju sklenici vína? Je to první pokoj nalevo.“

„Ne, to není třeba.“ Pokrčil jsem rameny. „Nechci se seznámit s další holkou. Už takových znám dost.“

„Ethane Waytte,“ varovala mě tiše máma. „Jdi pozdravit Rachel, hned.“

Protočil jsem panenky a loudavým krokem vyšel schodiště. Zastavil jsem se, když jsem na chodbě uviděl plakáty. Samí superhrdinové a herci. Superhrdinové a herci, které jsem měl rád.

Možná má Rachel nakonec bráchu.

Zaklepal jsem na Spidermana, který byl nalepený na dveřích. Otevřela mi holka s křivou ofinou a ošklivými pihami.

„Máma říkala, že jsi pěkný kluk.“ Založila si paže. „To mi teda lhala.“

„Ty máš co mluvit,“ odfrkl jsem si. „Vypadáš jako Pipi Dlouhá punčocha, která si sama opidlala vlasy tupou břitvou.“

„Taky že jsem si je opidlala sama.“ Přimhouřila na mě oči. „A použila jsem břitvu.“

Zamračil jsem se na ni a ona se zamračila na mě.

Napadlo mě, že bych jí něco shodil na zem nebo do ní strčil, aby spadla. Tak bych jí ukázal, kdo je v téhle ulici pánem, jenže mě na její zdi zaujal plakát Jurského parku. Pod ním na komodě stála sbírka akčních figurek ze Star Wars a velká hromada komiksů.

„Máš staršího bráchu?“ Zapomněl jsem, proč jsem se na ni zlobil. „Proto tu máš všechny ty věci?“

„Ne, to je všechno moje.“ Svalila se na postel. „Všechny holky v mojí staré škole si myslely, že jsem divná, ale mně je to fuk. Superhrdinové jsou vždycky lepší než Barbie. Ty máš sestru?“

„Ne, jsem jedináček.“

„Já taky.“ Prohlídla si mě a pak vydechla. „Je tohle dobrá čtvrť?“

„Je tady nuda,“ odpověděl jsem a přistoupil k její druhé sbírce komiksů. „Ale nebudeš mít problém si tady najít kamarádky. V každé rodině v tomhle bloku i v tom vedlejším mají holky.“

„Všimla jsem si,“ zasténala. „Včera jsem potkala nějaká dvojčata. Ty holky mě pozvaly, ať k nim o víkendu přijdu na čaj a zkoušet si oblečení.“

„Vidíš? Než se naděješ, Cramerovic dvojčata budou tvoje nejlepší kamarádky.“

„Nesnáším zkoušení oblečení.“ Nakrčila nos. „A nesnáším taky čaj. Prostě budu dělat, že jsem nemocná.“

Usmál jsem se. Možná Rachel není tak špatná. Sice je to pořád holka, ale možná je fajn holka. Zatím.

„Rád jsem tě poznal, Rachel.“ Zamířil jsem ke dveřím, protože jsem uslyšel mámu, jak na mě volá.

„Počkej.“ Ukázala na moje sluchátka. „Co posloucháš?“

„Dobrou muziku. Věř mi, vím jistě, že o tom nic nevíš.“

„Tak mě vyzkoušej.“ Hodila mi krabičku cédéček, proto jsem vytáhl z batohu svou složku s cédéčky a hodil ji Rachel. Procházel jsem její disky a valil oči, když jsem četl jména umělců. Až na pár hrozných popových skupin poslouchala skoro stejné zpěváky a kapely jako já.

„No, nemáš špatnej vkus.“ Vrátila mi cédéčka a já jí vrátil ta její. „A víš, ty taky nejsi tak špatnej. Dovolí ti rodiče internet?“

„Jo a ne,“ přiznal jsem. „Rodiče vždycky kontrolují počítač, než mě k němu pustí, a potom taky, takže ho moc nepoužívám.“

„Aha, dobrá…“ Vytáhla poznámkový lístek a napsala na něj celé svoje jméno a adresu. „Stejně radši píšu dopisy.“

„Chceš, abych ti napsal dopis a poslal ti ho, když bydlím ve stejný ulici?“

„Proč ne?“

„Protože bydlíš přímo v týhle ulici,“ řekl jsem a zasmál se. „Jsem pořád venku. Prostě za mnou přijď, jestli tě rodiče pustí. Navíc podle toho, jak vypadá tvoje nástěnka, neumíš ani pořádně psát. Slovo ,zapomněl‘ se píše s ,mně‘, a ne s ,mě‘. Bylo by ode mě zjevně nefér, abych od tebe očekával ucházející dopis, jestli neumíš napsat správně ani takový jednoduchý slovo.“

„Uch.“ Protočila panenky. „Fajn, jak chceš.“

„Fajn.“ Vyšel jsem na chodbu, ale než jsem mohl položit nohu na první schod, ucítil jsem, že mě tlačí rukama do zad. Cítil jsem, jak do mě strká, a než jsem se vzpamatoval, už jsem padal ze schodů. Tvrdě.

Co to, k čertu…

Když jsem dopadl na podlahu, zadržel jsem výkřik a zadíval se nahoru, protože jsem nechápal, proč to udělala, ona si však jen založila ruce.

„Rozmyslela jsem si to,“ prohlásila. „Nemám tě ráda a nechci být tvoje kamarádka. Kromě toho se slovo ,zapomněl‘ píše přesně tak, jak to mám, takže by sis možná měl nechat prohlídnout oči nebo se naučit číst. A máš to, Ethane.“

„Já taky nechci být tvůj kamarád.“ Zlostně jsem se na ni zadíval a vstal s vědomím, že jsem nikdy neměl věřit pitomé holce. „Trhni si, Rachel.“

1. SKLADBA: This Is Why We Can’t Have Nice Things (4:00)

Ethan

Současnost

Pořád nenávidím Rachel Dawsonovou…

Prohlédl jsem si nejnovější dopis, který mi poslala ze studijního programu „Semestr na moři“, a pořád jsem se nedokázal přinutit k tomu, abych jí odepsal. Od obdržení posledního dopisu uběhly už tři měsíce a krev se ve mně vařila, jako bych četl její slova poprvé.

Milý Ethane,

vím docela jistě, že tě tvoje holka podvádí. Jako že tomu odpovídají všechna ZNAMENÍ a viděla jsem je už před osmi dopisy. Jako osoba, která tě upřímně ráda vidí trpět, nemůžu říct, že z toho mám radost. (Ovšem jenom proto, že nesnáším podvodníky. Kdybys byl rozhozený kvůli něčemu jinému, vysmála bych se ti.)

Možná na ni prostě nedělají dojem všechny ty pocty, které mi pořád tak rád předhazuješ. Například to, žes byl na střední tři roky za sebou Pan Oblíbený. (Stále věřím, že jsi tu volební urnu vycpal sám. Navíc to bylo už na střední. Je čas nechat to být.) Nebo to, že jezdíš klasickým modrým kabrioletem. (Co to má vůbec s něčím společného? Jako kdykoli?) A taky to, že údajně „vládneš kampusu Saltbeachské univerzity“. (Jsem na téhle lodi tři roky, a ani jeden ze studentů, který je tu na jeden semestr, netuší, kdo jsi, když se ho zeptám. Ani jeden.)

Děkuju ti za nevyžádanou radu o MÝCH klucích, ale vzhledem k tomu, že vím, kolik to dá práce, aby vztah fungoval, nepotřebuju ji.

Trhni si.

Rachel

P. S. Možná nejsi v sexu tak dobrý, jak sis myslel? (Asi to bude tím. Mohla bych ti k tomu tématu poslat pár knih „Jak na to“, jestli máš zájem. Dej mi vědět!)

Přečetl jsem si její dopis naposledy a zastrčil ho do příruční přihrádky v autě. Potom jsem se zadíval do oken své přítelkyně – stál jsem tu už druhou hodinu – a pozoroval ji, jak si to rozdává s jedním z mých nejlepších kamarádů.

Měl jsem ji právě teď překvapit dárkem k „čtyřměsíčnímu výročí“, protože se o tom celý týden „nenápadně“ zmiňovala, jenže po tom, co jsem ji viděl, jak do sebe nechá přirážet někoho jiného, vrátím všechno do obchodu hned, jakmile jí dám kopačky. Tedy dneska.

Nemůžu uvěřit, že měla Rachel v tomhle pravdu.

Nechtěl jsem čekat, až skončí. Vystoupil jsem z auta a došel ke dveřím. Použil jsem klíč, který mi před pár měsíci dala, ten s nápisem „Ethan a Lisa navždy“, a vešel do obýváku.

„Aaach, bože!“ zasténala. „Jooo, bože!“

„Jo?“ Můj kamarád Brody ji plácl po zadku. „Tohle si ti líbí?“

„Jo, v týhle pozici to miluje,“ odpověděl jsem a on okamžitě ztuhl. Vytřeštil oči a Lise vyprchala z tváře všechna barva.

Brody se z ní vytáhl a rychle poodešel. Potom na mě v šoku několik vteřin zíral, než popadl džíny a odběhl do koupelny.

Lisa přede mnou stála, celá nahá a rudá. Dívala se mi do očí a přešla k pohovce.

Kousla se do rtu a působila, jako že přemýšlí, co má říct.

„Ahoj, Ethane,“ pronesla nakonec. „Vím, že tohle vypadá opravdu špatně, ale můžu ti to vysvětlit.“

Mlčel jsem a ona zatím sbírala svoje oblečení.

„Zaprvý, mohl by ses na mě přestat tak dívat?“ Přetáhla si přes hlavu podprsenku. „Prosím?“

Nepohnul jsem se. Pozoroval jsem ji, zatímco bojovala se zbytkem oblečení. Modrými džínami, vybledlým tričkem a mojí školní mikinou ze střední.

„Vypadáš teď jako zombie, nebo něco takovýho,“ poznamenala. „Od chvíle, co jsi sem vešel, jsi na mě nepromluvil. Aspoň mi dej najevo, co si myslíš, ať vím, kde začít.“

Brody vyšel z koupelny, pohlédl na nás dva, popadl svou bundu a došel ke mně. „Mezi náma dvěma je to pořád oukej, že jo?“ Napřáhl ke mně ruku, abych si s ním potřásl. Stálo mě spoustu vůle, abych ho nesrazil k zemi a neskopal do kuličky.

„Takže není?“ zeptal se. „Neříkej mi, že seš ochotnej spláchnout roky kamarádství do hajzlu kvůli takový volovině?“

„To záleží na tom,“ odpověděl jsem konečně, „jestli takovou volovinou myslíš to, že jsem seděl v autě na příjezdový cestě a dvě hodiny tě pozoroval, jak šukáš moji holku?“

Zbledl a Lisa si asi posté upravila tričko.

„Vím, že to vypadá odporně,“ ztišil hlas, „ale kámoši maj před holkama přednost, člověče. To ona mi zavolala, ať sem přijdu. Odmítl jsem, jenže byla neodbytná, a pak řekla –“

„Kliď se mi z očí.“ Zamračil jsem se na něj. „Hned.“

Tvářil se, jako by chtěl ještě něco dodat, ale neudělal to. Na pár vteřin se zadíval přes rameno na Lisu, než nás dva nechal o samotě. Jakmile se zabouchly dveře, Lisa začala přecházet sem a tam.

„Mrzí mě to, brouku,“ řekla s tím nejlepším pokerovým výrazem. „Byla to ode mě hloupost, a kdybych to mohla vzít zpátky, udělala bych to.“

„Co z toho?“ Zaťukal jsem prsty do skříňky. „Na tomhle je víc věcí špatně.“

„Ale no tak, Ethane!“ vykřikla a přistoupila blíž. „Tohle byla obrovská chyba, a kdybych věděla, že se dneska vracíš do města…“

„Udělala bys to včera?“

„Ne,“ povzdychla si. „Omlouvám se, jasný? Nevím, jak jinak chceš, abych to řekla. Bylo mi smutno a toužila jsem po sexu, a protože jsi tu nebyl delší dobu, tak jsem se asi nechala unýst.“

„Byl jsem pryč dva dny. DVA DNY.“

„No, vzhledem k tomu, že to, co spolu máme, je skutečný, vím jistě, že to překonáme. Pořád k tobě něco cítím a vím, že ty cítíš něco ke mně.“ Mlela pantem závratnou rychlostí a já jsem si nemohl pomoct – přestal jsem ji poslouchat a jenom na ni zíral.

Rusovlasá, zelenooká Lisa je rozhodně jedna z nejkrásnějších holek v kampusu a je si toho dobře vědoma. Nedokáže si pomoct – flirtuje se všemi kluky kolem. I když jsem to akceptoval jako jednu z jejích nejhorších chyb, sexem s mým nejlepším kamarádem (no, už bývalým kamarádem) rozhodně překročila všechny meze.

V duchu jsem si přehrával posledních pár měsíců našeho otřepaného vztahu – všechny její nové pláče a nářky, všechny její falešné sliby a lži.

„Hej, s Brodym se jdeme společně učit.“ „Ne, nedělej si starosti, Brody mě hodí domů.“ „Ach, brouku, od toho je tu tvůj kámoš Brody.“

„Myslím, že se přes do dostaneme, když si trochu promluvíme.“ Ještě pořád žvanila. „Tohle mezi náma nemusí znamenat konec.“

„Je mezi náma konec.“ Sundal jsem ze svazku klíčů ten její a odložil ho. V jejím pokoji bylo několik mých věcí, upřímně se však bez nich radši obejdu, než abych ji musel dál poslouchat.

Naposledy jsem si ji prohlédl a chtěl říct nějaká poslední slova na rozloučenou, protože „Jdi do hajzlu“ mi pro ni znělo moc dobře, už jsem s ní však skoncoval. Otočil jsem se, odešel a zamířil dolů ze schodů.

„To je všechno?“ zakřičela a šla za mnou. „Nedáš mi šanci ti to vysvětlit?“

Nasadil jsem si na oči sluneční brýle a pokračoval dál.

„Já v tomhle vztahu nejsem jediná, kdo kdy udělal chybu, Ethane!“ Přidala do kroku a zastavila se před mým výstavním modrým kabrioletem. „Občas jsem viděla, jak si prohlížíš jiný holky, a neřekla jsem ani popel.“

Vklouzl jsem za volant a nastartoval.

„A nezapomínej na to, že jsi mi letos nenapsal narozeninový přáníčko.“

„To si teď ze mě děláš prdel?“ Zamračil jsem se na ni. „Fakt se upřímně snažíš porovnat to, že jsem ti nenapsal přání, s tím, že jsi za mýma zádama šukala s někým jiným?“

„Ne, ale…“ Povzdychla si. „Občas jsi mě zanedbával.“

Zadíval jsem se na hodiny na přístrojové desce. Dával jsem tomuhle rozhovoru dvě minuty. Potom z její příjezdové cesty sakra vycouvám a nikdy se nevrátím.

„Vím, že pracuješ a tak, přesto sis vždycky našel čas na to, abys byl s Emily.“

„Emily byla moje studijní partnerka a pokaždý jsem tě pozval, abys šla s náma.“

„No…“ Poklepala se po rtu a hledala další výmluvy, další způsoby, jak by udržela v chodu něco, co dávno nefungovalo. „Nikdy jsi mě nepolíbil na veřejnosti, abys lidem ukázal, že jsme spolu. A vždycky si najdeš čas, abys každej týden napsal jistý osobě dopis. Mně jsi přitom nikdy žádnej nenapsal.“

„To jsou kecy, Liso.“ Obrátil jsem oči v sloup. „Jestli ta jistá osoba, o které se tu snažíš mluvit, je moje dřívější sousedka Rachel Dawsonová – o níž jsem ti opakovaně říkal, že ji upřímně nemůžu vystát – tak bys měla vědět, že jsem jí neodepsal už tři měsíce. A my dva spolu chodíme jenom čtyři.“

„Ethane, omlouvám se. Můžu něco udělat, abych si znovu získala tvoji důvěru?“

„Ano, můžeš ustoupit do trávy.“

„Dobře…“ Ustoupila do trávy a usmála se. „Je to všechno?“

Prudce jsem zacouval, aniž bych jí odpověděl, a když jsem se ocitl na ulici, praštil jsem pěstí do volantu. Podezříval jsem ji už před měsíci, že s ní něco není v pořádku, a věděl jsem, že tohle nebylo poprvé, co mě podvedla. Taky jsem věděl, že se budu muset dneska opít, abych na ni zapomněl, a ujistit se tak, že se z ní co nejdřív stane jen rozmazaná vzpomínka.

Když jsem zastavil na červené, vytáhl jsem mobil a dvakrát zkontroloval adresu svého nového bydliště. Protože letos poprvé bydlím mimo kampus, těším se, že se nebudu muset potýkat s opilými prváky, nekonečnými kolejními večírky a potížemi vůbec. Už dvakrát v minulosti na mě vlétla kampusová policie poté, co jsem pořádal několik divokých nočních večírků, a tušil jsem, že by při příští návštěvě nebyli tak shovívaví.

Otevřel jsem přihrádku, abych našel kód ke vstupu do domu, a na podlahu se vylilo moře fialových obálek a dopisů.

Ach, Rachel.

Posbíral jsem je a nacpal je zpátky.

Odbočil jsem k nové zástavbě a prosvištěl kolem všech bílých domů – hledal jsem jediný modrý. Dupl jsem na brzdu, jakmile jsem na místě, kde měl stát můj dům, zahlédl hromadu spáleného dřeva a zkrouceného kovu.

Musel jsem vjet do špatné ulice…

Odmítal jsem uvěřit, že se mi to nezdá, a několikrát jsem zamrkal. Potom jsem objel blok, když jsem se však vrátil na ulici Sun Swept Lane 3376, pořád tu bylo totéž.

Dům spálený na popel.

Co to je, k sakru?

Zhasl jsem motor a vystoupil z auta.

Tam, kde měl stát krb, byla žlutá páska a z bývalé kuchyňské linky se na mě usmívala placka s červeným smajlíkem. Vedle poštovní schránky stála ohořelá cedule s nápisem „Vítej doma“.

„No že ses tu konečně ukázal!“ Greg, můj náhodně vybraný spolubydlící pro tento rok, mě zezadu poplácal po rameni. „Už tu na tebe čekám celý hodiny, kámo.“

„Co se stalo s naším domem, Gregu?“

„Vypadá to, že shořel.“

„No, to vidím.“ Založil jsem si paže. „Co se tu sakra přihodilo?“

„Musíš mi nejdřív slíbit, že se nebudeš zlobit.“

„Ne, ty mi musíš nejdřív říct, co se tu přihodilo.“

„Ten slib potřebuju,“ pronesl s úsměvem. „Už jsem slyšel, co se stává, když se naštveš. Lidi pak mívají zlomený čelisti.“

„Cože? Tu kravinu sis právě vymyslel.“

„Je to ale pravda?“

Prázdně jsem se na něj zadíval.

„Dobrá, dobrá.“ Pokrčil rameny. „No, zatímco jsi byl pryč, uspořádal jsem malou uvítací párty s táborákem. Když nám došel alkohol, šli jsme pokračovat v párty o pár bloků dál, do bytu jednoho fotbalisty, jenže jsem asi před odchodem zapomněl uhasit všechny uhlíky. Aspoň jsem ale přežil, ne? Myslím, že to je opravdu to hlavní, na čem v týhle nešťastný situaci záleží.“

Nevěřícně jsem na něj zíral. Hlavním důvodem, proč jsem si Grega vybral za spolubydlícího, bylo, že nepatří k mým blízkým přátelům. Je student s vyznamenáním a přísahal mi, že stejně jako já touží po odpočinku od kampusového života a že je zodpovědný.

„Chápu správně, že naše třítisícová kauce je tím pádem v prdeli?“ zeptal jsem se.

„Jo, k čertu.“ Zasmál se. „Tu už nikdy nezískáme zpátky a myslím, že ani nedostaneme doporučení.“

„Takže to máme bydlet ve svých autech, zatímco budeme splácet pojišťovně škodu?“ Zaťal jsem čelisti.

„To vůbec ne, kámo.“

„My dva kamarádi nejsme.“

„Ale budeme.“ Usmál se. „Pronajímatel byl docela v klidu, když se o tom požáru dozvěděl. Teda ne že by skákal radostí a myslím, že mě nazval troubou, ale pojišťovna mu všechny škody uhradí.“

„A co teď budeme dělat my?“

„No, požádal jsem ho, jestli by nám pronajal ten vedlejší dům, jenže to rozhodně zamítl. Tak jsem včera pátral po domech k pronájmu a našel pro nás jiný místo, který je desetkrát lepší než tohle.“

Odmítal jsem tomu uvěřit. Všechny nejlepší domy okolo kampusu už byly na semestr pronajaté a tenhle dům byl podstatně modernizován, než ho Greg spálil.

„Fajn,“ řekl jsem. „Ukaž mi ten novej bejvák.“

Vklouzl jsem zpátky za volant a jel za ním po klikatící se cestě, kterou lemovaly velké domy s výhledem na pláž. Každý byl čtyřikrát větší než ten náš spálený dům a každý taky vypadal, že není určený pro vysokoškolské studenty.

Má tamten barák bazén na střeše?

Vjel na příjezdovou cestu u posledního domu v bloku – obrovskému bílému plážovému baráku se světle šedými okenicemi. U všech čertů jsem doufal, že tohle místo patří někomu z jeho docela vlivné rodiny.

„Budeš čumět, jak to vypadá uvnitř!“ Greg vyskočil z auta a vyšel na verandu táhnoucí se kolem domu. Otevřel dveře.

Sotva jsem vkročil dovnitř, věděl jsem, že tohle si nikdy nebudeme moct dovolit.

Ani ve snu.

„Jsou tu čtyři ložnice, čtyři koupelny a vzadu venku vířivka.“ Prošel kuchyní. „A taky je to kompletně zařízený!“

„Patří tenhle bejvák tvýmu tátovi?“

„Chacha! Ne. Ten by mi dovolil bydlet ve svým domě na pláži jenom v případě, že bych šel studovat na jeho alma mater.“ Otevřel dveře pokoje pro hosty. „Mimochodem, nevol ho, prosím tě, v příštích volbách jako starostu. Já budu volit jeho protivníka.“

Chtěl jsem se zasmát, jenže jsem na něj byl pořád naštvaný. „Kolik za tenhle dům chtějí?“

„Ze zadních dveří můžeš jít přímo na pláž a terasa se táhne kolem celýho domu,“ pokračoval. „Jo, a mrkni se na tohle.“

Zvedl ovladač a žaluzie v obýváku se začaly vyhrnovat a odhalily tak krásný výhled na oceán. O vteřinu později začalo hořet v krbu.

„Kolik chtějí za nájem, Gregu?“

„A musíš omrknout ten sklep! Jsou tam dva kulečníky a bar. Jo, a nezapomínejme na bazén s regulací teploty, co stojí na střeše – jako opravdu na střeše!“

„Gregu.“ Postavil jsem se mu do cesty. „Kolik tady dělá nájemný?“

„Sedm set padesát měsíčně.“

„Opravdu? To je všechno?“

„No, je to sedm set padesát za osobu, pokud tu budeme bydlet jenom my dva. Jo, a nejsou v tom zahrnutý žádný náklady, což dělá asi jenom čtyři stovky, ale je v tom výhled. Bylo by to pět set měsíčně, jestli seženeme třetího. Ještě míň by to dělalo ve čtyřech, ale vím, že nechceš bydlet ve čtvrťáku se třemi studenty.“

Sotva snesu bydlet s jedním… „Prosím, řekni mi, že si teď děláš prdel.“

„Buď vezmeme tohle, nebo byt na ulici Lobos. Chci říct, že byty na Lobos stojí jenom dvě stě padesát na osobu, ale je to nedostatkový zboží, takže teď bysme se asi museli s někým podělit o garsonku.“ Rozhlédl se. „Říkal jsi, že chceš bydlet někde, kde je obrovský ticho.“

„V tom domě, kde jsme měli bydlet, obrovský ticho bylo.“

„Nebyla tam ale vířivka.“ Znovu stiskl tlačítko na ovladači a otevřely se dveře na terasu. Za nimi stála velká vana, ze které stoupala pára. „Nemůžeš říct, že jsem se nesnažil…“

„Mohl bych ti teď říct spoustu věcí, něco mi však napovídá, že na tom nezáleží.“

„Opravdu ne.“ Usmál se. „Zejména proto, že jsem tu nájemní smlouvu už podepsal… Jo a, hm… Taky jsem zapomněl tvoje jméno. Nebyl jsi ve městě, a protože jsem netoužil stát se bezdomovcem, musel jsem udělat rozhodnutí za nás oba.“

Cože? „Takže budeme rozhodně potřebovat spolubydlícího.“ Zaťal jsem zuby a došel k lednici. Zavrtěl jsem hlavou nad cedulkou „Mooooc mě to mrzí, kámo!“, kterou položil na balení šesti piv. „Nejlépe do konce týdne. Teda pokud už jsi sám nezaplatil nájemný za první měsíc?“

„Jo, jasně.“ Zasmál se. „Pronajímatel se mrkl na moje příjmení a kvůli tátovi mi důvěřuje. Musíme zaplatit do konce týdne.“

„Už jsi někde vyvěsil inzerát?“

„Jsem deset kroků před tebou.“ Usmál se a ukázal mi výtisk nejnovějšího čísla studentských novin. „Lidi už mi dokonce ohledně bydlení poslali e-maily a několik jich ve čtvrtek přijde na obhlídku. Teda jestli to bydlení nechceš nabídnout svojí holce.“

„Bejvalce. A i kdyby nebyla ex, radši než s ní bych žil s někým cizím.“

„Počkej, bejvalce?“ Povytáhl obočí. „Nebyli jste minulej tejden spolu?“

„Byli, dokud mě nepodvedla.“ Otevřel jsem si pivo a vypil ho na ex. „Chceš sem pozvat pár lidí na drink, aby mi pomohli na ni zapomenout?“

„Rozhodně.“ Usmál se a vytáhl mobil. „Víš, jestli chceš, abych uspořádal další párty s táborákem za domem, abych ti mohl ukázat, že vím, jak takovou udělat –“

„Dokud bydlíš se mnou, už žádný táboráky, Gregu. Nikdy.“

„Jo, to…“ Odkašlal si. „To je asi dobrej nápad. Teda prozatím. Mimochodem, mrzí mě, že tě podvedla holka. Je mi jasný, žes to nečekal.“

„To fakt ne,“ vydechl jsem a pomyslel na to, že Rachel to ve svém chytráckém dopise odhadla na stovky kilometrů daleko (doslova). „Hned se vrátím.“

Zamířil jsem ven a ve svém autě otevřel přihrádku. Vytáhl jsem Rachelin rozvrh přístavů a čistý papír.

Konečně jsem věděl, jak odpovědět na její poslední dopis.

2. SKLADBA: So It Goes… (4:23)

Rachel

Upřímně si přeju, aby autorky romancí začaly na všechny svoje knihy dávat nálepky s varováním: Ve skutečném životě se vám tohle nikdy nestane. To maličké upozornění by mě zachránilo před tím, abych si dělala zbytečné naděje a abych očekávala, že každý můj nový vztah skončí jinak než ten předchozí.

A možná kdybychom začali dávat tahle varování na romance, rozšířil by se ten trend i na univerzity, které mystifikují studenty. Věta „Semestr na moři: zamilujte se při plavbě do svého vzdělání“ je totiž absolutní volovina.

Když přede mnou studijní poradce poprvé utrousil slova „Semestr na moři“, okouzlilo mě všechno, co tahle výuka nabízela. „Výletní loď přestavěná na učebny“, „Vzdělávejte se na moři“ a „Rozšiřte svůj pohled na svět cestováním po četných přístavech v cizích zemích“.

Představovala jsem si, že strávím nekonečné večery u bazénu a bezpočet hodin pozorováním vln a že získám kamarády na celý život. Dokonce jsem sama sebe přesvědčila, že najdu na palubě lásku svého života a budeme si moře užívat společně.

Jelikož jsem byla osmnáctiletá prvačka, která se chtěla dostat co nejdál od svého otce, Ethana Wyatta a všeho, co mi připomínalo naše městečko na pobřeží, podepsala jsem se na vytečkovaný řádek v přihlášce na tříletý studijní pobyt na moři.

Nyní toho rozhodnutí zatraceně lituju a jediné pozitivní, co o tom můžu říct, je, že mi všechno to cestování možná poskytne mírnou výhodu v kariéře po vysoké škole, protože mým hlavním oborem je vizuální umění a design. Klíčové je ovšem slovo „možná“.

Ty nekonečné večery u bazénu nebyly nic víc než falešné naděje, protože u bazénu je vždycky plno a zavírá se v osm večer. Neustálý pohled na vlny se stal připomínkou toho, jak moc se mi stýská po pobřeží doma, a „kamarádi“, které jsem si našla, rozhodně nejsou na celý život. Jsou moji vždycky jenom na jeden semestr.

Většina lidí – chytřejších lidí – si totiž vybrala možnost „jeden semestr“ a považovali tuhle plavbu za prázdninové studium v cizině. Všechny jejich sliby „Zůstanu s tebou v kontaktu!“ vždycky po pár týdnech vyprchaly.

Vzhledem k neexistující wi-fi, předvídatelné každodenní stravě v jídelně a nekonečnému moři to už nevypadá jako vzdělání mých snů. Je to spíš noční můra.

A nejenom to: moje naděje, že si na moři najdu lásku, je taky k pláči. Většina studentů tu hledá pouze sex. A ti, co ho nehledají? Jsou dobří jen do konce plavby.

Ve skutečnosti mi můj nejnovější vztah pouze připomíná, že jen žalostný a špatně informovaný člověk se upíše na tři roky na téhle lodi.

„Ahoj, zlato.“ Tate, můj přítel na dva semestry, vešel do kajuty a usmál se na mě. „Co děláš?“

„Zapisuju si nějaký myšlenky,“ řekla jsem a ukázala na kalendář. „Taky odpočítávám minuty do posledního dne na palubě.“

„Super.“ Zabouchl dveře a podal mi štos obálek. „Zkontroloval jsem ti schránku. Chceš si udělat přestávku?“

Přikývla jsem a zaklapla zápisník. „Zajdeme si na hodinku do kavárny na kafe.“

„Hm, myslel jsem, že bych si mohl dát na hodinku tebe.“

„Toužíš po sexu?“ Usmála jsem se.

„No, po naší speciální verzi sexu.“ Došel ke mně, vytáhl mě na nohy a dotlačil mě k posteli. „Na ten pravý sex ještě nejsme připravení.“

Povzdychla jsem si, lehla jsem si na postel, oblečená v mikině a džínách, a on mě přetočil na všechny čtyři. „Vypadáš v té mikině tak sexy, zlato,“ zašeptal mi do ucha a sevřel mi boky. „Připravená mě ucítit?“

„Jo, jasně.“

„Nemůžeš říct ,jo, jasně‘ v takovém klíčovém okamžiku, Rachel,“ zakňoural. „Říkal jsem ti, co musíš říkat, aby to na mě fungovalo, a co potřebuju, abych si byl jistý, že jsi ta pravá. Řekni to.“

„Jsem víc než připravená tě cítit, brouku,“ pronesla jsem co nejpřesvědčivěji. „Chci, aby se z nás stala jedna duše.“

„Co ještě máš pak říct?“

„Pospěš si, ať se cítím dobře, Velký Medvěde.“

„Ano, to je ono,“ zavrčel. Jako zatracený grizzly. Políbil mě zezadu na krk a zakroužil jazykem po kůži, než mi zatlačil hlavu do matrace. Zašeptal cosi ve smyslu, že to vezme pomalu, a pak začal v teplácích přirážet proti mým džínám. Jako tolikrát předtím, když jsme tohle dělali, jsem cítila mezi jeho nohama pouze malý tvrdý výčnělek a věděla jsem, že než skončí, budu mít na zadku další odřeninu od džínové látky.

„Zlato, mám pocit, že tu nejsi se mnou,“ zašeptal mi do ucha. „Jsi tady?“

„Jsem tady.“ Zahrála jsem zasténání. „Ach, anooo…“

„Ach, anooo, Velký Medvěde,“ opravil mě. „Řekni to víc nahlas a zavrč se mnou.“

Na to jsem neodpověděla.

Zrychlil tempo a já jsem cítila, jak mě tělo žádá, abych se svým časem dělala něco víc naplňujícího.

Třeba spala.

„Jooo, bože,“ vydechl. „Představuj si, jak jsem hluboko v tobě, jak kloužu do tvé nenasytné vlhké buchtičky.“ Popadl mě za prsa, jako by byla odnímatelná, a vrčel ještě hlasitěji než předtím.

„Aaach…“ Ještě párkrát proti mně svým hrbolkem přirazil a pak mě pustil, než se svalil na postel.

Otočila jsem se a všimla si, že má obličej pokrytý potem, jako bychom spolu fakt souložili.

Co to je za flek na jeho kalhotách? To se při TOMHLE opravdu udělal?

Povzdychla jsem si, popadla z koše na prádlo ručník a podala mu ho.

„Líbilo se ti to, Medvídku?“ zeptal se.

Přikývla jsem, protože jsem stále odmítala slovně reagovat na takovou přezdívku.

Několik minut jsme mlčky seděli, a když už jsem chtěla navrhnout, že si zajdeme do jídelny na espresso, Tate si odkašlal.

„Miluješ mě, Rachel?“ zeptal se.

„Cože?“ Povytáhla jsem obočí. „Vždyť se známe teprve od minulýho semestru.“

„A co?“ Posadil se. „Já můžu upřímně říct, že tě miluju.“

„Vždyť se sotva známe, Tate.“

„No, právě proto jsem s tebou chtěl mluvit, než dorazíme do dalšího přístavu…“ Narovnal se. „Chci říct, že i když to, co jsme teď dělali na tvé matraci, bylo kouzelné – stejně jako jindy – myslím, že nejsi moje duše, Rachel.“

„Myslíš jako tvoje spřízněná duše?“

„Ne, myslím moje duše. Jako její druhá polovina.“ Vypadal, jako by měl problém najít správná slova. „Mám pocit, že už tě nevzrušují ty věci, co mám rád.“

Opřela jsem se o stěnu. „Protože mě vždycky nevzruší to falešný šukání?“

„To není falešný šukání, Rachel.“ Zatvářil se uraženě. „To je příprava na chvíli, kdy se konečně doopravdy pomilujeme. Ovšem teď si myslím, že k tomu nikdy nedojde.“

„Dobře, ale…“ Povzdychla jsem si. „Ale kromě přípravy na milování jsem si myslela, že si ve všem ostatním rozumíme.“ No, skoro ve všem.

„Cha!“ odfrkl si. „Napsal jsem ti stovky milostných vzkazů na lístečcích a tys mi nikdy neodepsala. Ani jednou.“

„Protože jsi napsal všechny ty vzkazy v ruštině.“

„A co? Kdybys mě opravdu milovala, tak by ses rusky naučila,“ namítl. „Stačí použít překladač na Googlu.“

Neobtěžovala jsem se mu připomenout, že ruská azbuka vypadá úplně jinak než anglická latinka a že bych ani nevěděla, kde začít.

„Připadá mi docela výmluvné, že místo abys mi věnovala veškerou písemnou pozornost, kterou potřebuju, radši píšeš domů tomu kamarádovi Ethanovi.“

„Už snad postý ti opakuju, že Ethan není můj kamarád.“

„Jasně.“ Obrátil oči v sloup. „Je tvůj nepřítel, kterého prý nemůžeš vystát, přesto mu kdovíproč pořád píšeš dopisy. Není to tak?“

„Už jsme jeden druhýmu nenapsali asi tři měsíce.“

„A co?“ Vstal, došel k mému stolu a prudce vytáhl zásuvku nalevo, až z ní vylétly dopisy.

„Tak se podívejme…“ Sbíral jeden po druhém. „Dopis od Ethana Wyatta. Dopis od Ethana Wyatta. Dopis od Ethana Wyatta. Dopis od Richarda Dawsona? Kdo je k čertu Richard Dawson?“

„Můj otec.“ Vstala jsem a obálku mu vytrhla.

Dál sbíral ty ostatní a opakoval Ethanovo jméno, než zvedl i tu poslední.

„To je přes třicet dopisů, a to jenom za dobu, co spolu chodíme.“ Došel k bedýnkám, kde jsem uchovávala všechnu poštu, co jsem kdy obdržela, a pak zvedl několik obálek odtamtud. „Netuším, co za chlapa by sledoval tvůj rozvrh přístavů a posílal ti do každého dopis. Kdybych já měl skutečného nepřítele, neposlal bych mu ani hovno. Taky potřebuju být v životě své holky jediný chlap. Jestli jí má někdo posílat dopisy, musím to být já.“

„Tak to přece není, Tate. Je to jenom…“

„Přirozený zvyk,“ dokončil mou větu. „Přirozený zvyk z dětství, protože spolu takto komunikujete už od sedmi a půl let, já vím.“

„Takže to konečně chápeš?“

„Ne, sakra,“ odfrkl si. „Tahle výmluva je totální blbost.“

Protočila jsem panenky. Měla jsem chuť mu říct, ať si některý Ethanův dopis přečte, aby se přesvědčil na vlastní oči, ale začala se mi zamlouvat možnost, že už nebudu mít zadek odřený od džín.

„Upřímně jsem si myslel, že budeš pro mě ta pravá, Rachel,“ pokračoval a vrátil dopisy do šuplíku. „Doufám, že taky brzy najdeš svou duši.“ Pokusil se mi dát pusu na čelo, ale ucouvla jsem.

„Vidíš?“ řekl s úsměvem. „Selhala jsi v poslední zkoušce. Moje pravá duše by žadonila o odpuštění a druhou šanci.“

„Nebudu se tě doprošovat.“

„Moje duše by se omluvila.“

„Prosím, vypadni z mé kajuty, Tate. Hned.“

„Moje duše by se mnou takhle nikdy nemluvila.“ Zavrtěl hlavou. „Milovala by mě natolik, že by mi nikdy ani slůvkem neublížila.“

Ukázala jsem na dveře a čekala, až odejde. Potom jsem za ním dramaticky zabouchla.

Došla jsem k závěsnému kalendáři na stěně a jasně modrým inkoustem jsem přímo do středu dnešního data zapsala slovo „rozchod“. Už ani nevím, kolikátý je to vztah od nástupu na tuhle loď. Ani jeden z nich neskončil jinak než rozchodem.

Ve všech těch vztazích jsme jenom pluli po povrchu. Dozvěděli jsme se dost podrobností jeden o druhém, abychom se spolu necítili jako cizí, základy však nikdy nebyly postaveny na ničem pevnějším. V tuhle chvíli už jsem akceptovala, že všechny vztahy v semestru na moři jsou jen způsobem, jak si ukrátit čas do další cesty. Věděla jsem, že než skočím do dalšího, zcela zapomenu na ten předcházející.

Posadila jsem se ke stolu, probírala se nejnovější poštou a našla dopis od Ethana. Váhala jsem, jestli ho otevřít, chtěla jsem si ho nechat na dobu, až se příští týden vrátíme z přístavu v Jihoafrické republice, nemohla jsem však odolat.

Milá Rachel,

moje holka mě podváděla. Poděkoval bych ti za to upozornění předem, jenže jsem je přistihl při sexu v jejím obýváku, takže bych to zjistil, ať už bys mi svůj nevyžádaný názor na tu situaci sdělila, nebo ne.

Když už jsi zmínila moje pocty, dovol mi, abych tě v pár věcech opravil:

1) Zvolili mě Panem Oblíbeným čtyřikrát za sebou. (Byl jsem jediný prvák, který tuhle cenu na Azul Mar High obdržel, a nikdy jsem nemusel vycpat volební urnu, protože jsi byla jediná na celé škole, kdo pro mě nehlasoval.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trhni si, Ethane.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.