text

EDGAR WALLACE

ZAČOUZENÁ CELA

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-45-3 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-46-0 (online, MOBI)

www.artispraha.com

I. KAPITOLA

Josephina Bradyová přiložila telefonní naslouchátko ke svému rozkošnému oušku a zavolala „haló“. Jenom přístroj tak necitelný, jako je telefon, mohl zůstat naprosto chladný k tak půvabným rtům, které vyřkly toto krátké slovo.

„Jste to vy, slečno Bradyová?“ ozval se hlas na druhém konci telefonního drátu.

Byl to hlas hluboký a zvučný, ale slečna Josephina se přece jen lehce zamračila. „Ano, jsem to já, Josephina Bradyová.“

„Dobrý večer. Zde mluví Schnitzer.“

Vrásky na čele sličné dívky se prohloubily.

„Oh - a co si přejete, pane Schnitzere?“

„Promiňte, že vás vyrušuji, slečno Bradyová,“ pokračoval Schnitzer. „Vím velmi dobře, že soukromá sekretářka má až po uši svého zaměstnavatele v úředních hodinách a že se proto neusmívá radostí, když se jí ozve i večer.“

Dívka nevěděla, co by na to řekla, a proto odpověděla hlasem pokud možno nejpřívětivějším: „Nic se nestalo, pane Schnitzere.“

„Chtěl jsem vám říci, slečno Bradyová, že mám jakési starosti,“ pokračoval „a proto mne napadlo, že byste mi mohla pomoci - je to jakási korespondence, kterou jsem nemohl vyřídit v kanceláři, a přece je tak naléhavá, že bych byl velmi rád, kdybych ji mohl odeslat poštou ještě dnes večer. Zavděčila byste se mi, kdybyste ke mně přišla -“

„Odkud mluvíte, pane Schnitzere?“

„Ze svého bytu.“

„Oh!“

„Víte přece, kde bydlím, že - na Lincoln Avenue.“

„Oh ano - zajisté - vím to, ale obávám se -“

„Poslyšte, slečno Bradyová,“ přerušil ji. „Vím, že od vás požaduji věc poněkud neobvyklou, ale je to naléhavé. Proto vás prosím, abyste zapomněla, že jsou již skončeny vaše úřední hodiny, a přišla ke mně napsat mi několik dopisů. Víte sama dobře, že jsem od vás dosud nic takového nepožadoval, ale opakuji, je to záležitost naléhavá, a proto doufám, že moje soukromá sekretářka bude tak velmi ochotna -“

Josephina si povšimla, že hlas jejího zaměstnavatele se přiostřil.

„Zajisté, pane Schnitzere,“ pospíšila si s odpovědí. „Přijdu k vám ovšem s největší radostí. Nejdéle za hodinu jsem u vás -“

„Výborně!“ odvětil Schnitzer. „Pošlu pro vás auto.“

A než mohla Josephina prohlásit, že nepotřebuje, aby pro ni posílal svůj vůz, pan Schnitzer již odzvonil, a tak jí nezbylo, než aby odložila naslouchátko. V zamyšlení svěsila hlavu.

„Poslyšte, holčičko,“ řekla ta dívka, „pro tuto kancelář jste až příliš hezká,“ a pak ze sebe vychrlila další, podrobnější poučení. Teď si Josephina Bradyová vzpomněla, že v onen den, kdy se ucházela o toto místo, se pan Schnitzer jen velmi zběžně dotazoval na její schopnosti jako stenografky a písařky na stroji - tehdy se jí to snad trochu hodilo, později však pochopila, že tato zaměstnavatelská lehkomyslnost dodávala zvláštního, docela určitého zabarvení všem pověstem, které kolovaly o Johnu P. Schnitzerovi, to jest, že nikdy nekladl zvláštní váhu na rychlost a přesnost v umění těsnopiseckém, jako spíše na hezké tváře a zvláštní ochotu svých písařek. Ale Josephina byla již předtím zaměstnána v četných jiných kancelářích - bylo jich mnohem více, než se hodilo jejím vzpomínkám - a věděla ze zkušenosti, že v tomto ohledu není pan Schnitzer jediným zaměstnavatelem na celém světě. Již dávno si zjistila, že soukromá sekretářka, je-li jen trochu k světu, nemusí se právě honosit nejpřesnějším pravopisem, dokonce že

se jí promine, zamění-li někdy při sčítání dolary a centy, a proto ji nelekala špatná pověst, které se těšil pan Schnitzer v obchodním světě. Byla pevně přesvědčena, že je schopna vypořádat se s každou situací, které by musela někdy čelit v jeho kanceláři. Ona dívka s tupým nosíkem ji také nezanechala v pochybnostech, jaká by to asi mohla být situace, a prorokovala jí docela určitě, že jednoho dne ji pan Schnitzer pozve, aby s ním šla na večeři - což by mohlo být docela v pořádku, pravila ta dívka, kdyby jí dovolil, aby s sebou vzala také nějakého mladého přítele, který se honosí atletickými svaly, ale - dodala - „tito Schnitzerové zpravidla nestojí o takové mladé přátele svých hezkých písařek“, a proto jí pravděpodobně nezbude nic jiného, než aby si vybrala: buď s ním jít na večeři sama, nebo navždy opustit jeho kancelář. „Tomu druhému,“ prohlašovala ta dívka, „bych rozhodně dala přednost.“

Poučovala Josephinu také, že jednoho krásného dne, ale pravděpodobně až večer, ji pan Schnitzer pozve, aby ho navštívila v jeho bytě a tam mu napsala několik dopisů, které nemohly být vyřízeny v úředních hodinách v kanceláři. V takovém případě ovšem nebude moci vzít s sebou svého mladého přítele, má-li nějakého, ale může si vzít svůj vlastní přenosný psací stroj, který, správně použit, učiní z ošklivého Schnitzerova obličeje ještě ošklivější kaši. Ale nedoporučovala jí tuto návštěvu ani v průvodu přenosného psacího stroje. Schnitzer, pravila, má nádherný byt na Lincoln Avenue, ale květiny vadnou již ve vzdálenosti jedné míle od toho bytu, a proto, váží-li si Josephina své liliové čistoty, bude se držet hezky stranou od tohoto nebezpečného pásma. Děvče, které by někdo spatřil u dveří Schnitzerova domu, by ztratilo navždy svou dobrou pověst a nikdo by již dívce neuvěřil, že se tam šla jenom ukrýt před deštěm.

Josephina Bradyová byla ovšem vděčná za toto poučování a výstrahu a po několik prvních týdnů si dávala na Schnitzera pozor, ale čas plynul a chování jejího zaměstnavatele bylo takříkajíc čistě úřední, a proto se Josephina už začala domnívat, že pan Schnitzer je jenom obětí lidských pomluv. Ta tuponosá dívka ho patrně požádala, aby jí zvýšil plat, on odmítl a ona se mu mstí.

A teď, právě když si už byla docela jista svou bezpečností, toto telefonické pozvání! Pojednou si vzpomněla na všechny ty drobné informace, které již zvěděla o Schnitzerovi, a když si je složila pěkně dohromady, rozhodně z toho nebyl půvabný obraz. Nebyl to obraz muže, jehož byt by mohla navštívit bez jakýchkoliv obav, i kdyby byla vyzbrojena přenosným psacím strojem. Vypadalo to zrovna tak, jako by pan J. P. Schnitzer pracoval podle přesně vymyšleného plánu, a zdálo se, že vývoj věci bude právě takový, jak jí to předpověděla její společnice v kanceláři. Proto si v duchu řekla, že tam nepůjde.

Ale marně si to říkala, vždyť věděla velmi dobře, že neuplyne ani hodina a již bude v bytě pana Schnitzera na Lincoln Avenue. Vzdát se svého místa, to snad by bylo menší zlo, ale slečna Josephina měla příliš živé vzpomínky, jak dlouhé byly přestávky, když opustila místo jedno a nenalézala místo druhé, a nijak netoužila, aby se musela opět shánět za zaměstnáním a vzít zavděk prvním, které se jí nahodí. Ne, rozhodně se nechce vzdát tohoto slušného místa bez boje, odejít jenom proto, že pověst tvrdila o Johnu P. Schnitzerovi, že není tak dokonalý gentleman, jakým by měl být. Až dosud neměla důvod, aby si na něho stěžovala, a jistě by jednala velmi pošetile, kdyby se zřekla tak dobrého místa jenom pro pouhou pomluvu. A ostatně - vždyť se ho nebojí.

Přece však, když ji velká bílá limuzína tiše odvážela k Lincoln Avenue, její předstíraný klid zvolna, ale určitě, mizel. Nebyl to vůbec příjemný pocit být sama v jeho přepychovém autě. Vzpomněla si na ty květiny, které vadnou i ve vzdálenosti jedné míle od jeho domu, a přemítala, zda snad i jeho auto není prosyceno tímto nezdravým ovzduším. Klidné, hluboké vrčení motoru jí připomínalo Schnitzerův hlas. A také se jí nijak nelíbil ten malý japonský šofér, který se krčil u volantu, chvílemi se ohlížel a v úšklebku na ni cenil bílé zuby. Přemítala, proč ten člověk se asi šklebí, co všechno je mu známo a zda přece jen by nebylo lépe, kdyby zaťukala na okénko, nařídila mu, aby zastavil, a pak rychle vystoupila a pospíchala, aby už byla hodně daleko. Jeden okamžik se opravdu naklonila vpřed a tiše zaťukala na okénko, které ji dělilo od šoféra, ale nestalo se nic jiného, než že se auto rozjelo rychleji a úšklebek na šoférově opičí tváři byl o něco širší a zlomyslnější než dříve.

A když pak auto konečně zastavilo před Schnitzerovým nádherným domem, Japonec vyskočil od volantu a otevřel dvířka ještě dříve, než se Josephina mohla vzpřímit na sedadle. Když vystoupila, mávl rukou k domu a v tomto pokynu byl spíše rozkaz než pozvání. V prvním okamžiku ji napadlo, aby se rozběhla a pádila po chodníku, ale měla dojem, že šofér s opičí tváří by na ni skočil, kdyby učinila sebemenší pokus o útěk. Proto, tváříc se tak sebevědomě a klidně, jak toho jen byla schopna, vystoupila po domovních stupních a zazvonila. Po několika okamžicích potom vstoupila do Schnitzerovy knihovny a její zaměstnavatel vstal z pohodlného křesla, aby ji uvítal.

„Je to od vás, slečno Bradyová, velice hezké, že jste přišla,“ pravil zvučným, lichotivým hlasem a podával jí ruku.

Josephina se na něho dívala v tuto chvíli zrakem trochu kritičtějším než jindy a řekla si v duchu, že to bylo od ní opravdu hezké, že k němu přišla, ale hezké pro něho, sotva však pro ni. Tento muž se dokonale hodil do obrazu, který si o něm vytvořila v posledních chvílích. Byl to muž statné postavy, blahobytný, asi tak padesátiletý, široká ramena, černé vlasy a červený obličej. Podle toho, co jí řekla ta tuponosá dívka v kanceláři, Schnitzer se narodil s černými vlasy, ale červenou barvu svého obličeje si získal horlivým podporováním obchodu s vínem. Jeho čelo bylo příliš nízké, nos příliš dlouhý, oči příliš malé a rty příliš plné. Pokud šlo o objem jeho pasu, Josephinina společnice v kanceláři řekla docela správně, že každá poznámka je úplně zbytečná.

„Obávám se, že se na mne zlobíte, viďte, slečno Bradyová?“

„Že se zlobím?“ opakovala.

„Protože jsem vám překazil večerní zábavu. Vsázím se, že jste měla smluvenu schůzku s nějakým přívětivým mladým chlapíkem -“

Stále ji ještě držel za ruku a Josephina ji teď prudce vytrhla.

„Naprosto ne,“ pravila. „Neměla jsem pro dnešní večer žádnou schůzku.“

Díval se na ni zpod sklopených víček a zpola se usmál.

„Tedy osamělé děvčátko? To je ovšem velmi smutné. Obávám se, že dnešní mužská mládež je úplně slepá, nechává-li tak hezká děťátka sedět doma a plést punčochy.“

To je jistě jenom úvod ke svádění, pomyslela si Josephina. V příštím okamžiku ji jistě bude chtít políbit. V duchu si již vybírala místo na jeho obličeji, kam by ho mohla udeřit.

Vyňala z kabelky poznámkovou knížku, usedla do křesla a s tužkou v ruce na něho tázavě pohlédla.

„Nuže, pane Schnitzere? Řekl jste, že napíšeme jenom několik dopisů.“

„Zajisté,“ odvětil. „To však nespěchá. Na dopisy je ještě dost času. Nejdříve si spolu pohovoříme a vykouříme cigaretu.“

„Děkuji, ale raději bych už psala. Velice spěchám, pane Schnitzere, musím se vrátit domů.“

„Ovšem, ovšem,“ přisvědčoval. „To se rozumí samo sebou, a ujišťuji vás, že vás nezdržím ani o pět minut déle, než bude nezbytně třeba. Ale zatím co budeme čekat, můžeme si přece vykouřit cigaretu, nemyslíte?“

Nabídl jí zlaté pouzdro.

„Pravé importované egyptské,“ pravil. „Ještě jsem se neseznámil s dívkou, která by odmítla pravou importovanou egyptskou cigaretu.“

Okamžik ještě váhala a pak přijala nabízenou cigaretu. Schnitzer jí podal zapalovač.

„Děkuji vám, pane Schnitzere,“ pravila, „proč však mám čekat?“

„Čekám na jisté informace, které mi má dodat můj agent, a teprve potom vám mohu diktovat dopisy,“ vysvětloval. „Čekám na jeho telefonický vzkaz, ale on se mi ještě neozval. Jsem si však jist, že se ozve každým okamžikem. A potom se ihned dáme do práce.“

Josephina rázně zavřela poznámkovou knížku a povstala.

„Odcházím, pane Schnitzere,“ pravila, „a vrátím se až později.“

Učinila krok ke dveřím, ale Schnitzer se postavil mezi ni a mezi dveře.

„Nemyslíte, že je to od vás nespolečenské chování, slečno Bradyová?“

Pokrčila rameny.

„Když jste mi telefonoval, nebyla ani zmínka o tom, že bych se k vám měla chovat nějak obzvlášť společensky.“

„Že ne?“ usmál se. „Snad, ale to ještě nic neznamená. Takové věci se mohou vyvinout, jen kdybyste tomu tolik nebránila. Nemyslíte, že mne to musí poněkud urážet, když dívka, jako jste vy, mi řekne přímo do očí, že se raději bude procházet po ulici, než aby strávila deset minut v mé společnosti?“ Položil jí ruku na rameno a donutil ji, aby opět usedla. „Jenom si pěkně sedněte, má drahá,“ pokračoval, „dejte klobouček z hlavy, kuřte cigaretu a já vám zatím vyhledám někde sklenku vína.“

Josephina se k němu rázně obrátila.

„Přišla jsem k vám, pane Schnitzere, abych napsala vaše dopisy, a nejste-li připraven je diktovat, tedy opakuji, že půjdu a vrátím se až později. Nerada piji víno.“

„Ale já vám pravím,“ odvětil, „že byste měla vypít tu a tam malou sklenku. Jste bledá a bledost vám nesluší. Vaše krásné vlasy by vynikly ještě více, kdyby pod nimi byla trochu zčervenalá pleť. Jsem si jist, že již mnoho mladých mužů vám řeklo, že máte krásné vlasy, viďte, miláčku?“

V příštím okamžiku již neměl příčiny, aby si stěžoval na její bledost. Dívčiny tváře zrudly a její oči zažhnuly.

„Rozumějte mi, prosím, pane Schnitzere,“ započala hlasem, z něhož se již ozýval zuřivý hněv, „že jsem k vám nepřišla, abych s vámi hovořila o svých vlasech a nemáte-li, co byste mi diktoval -“

„Což jsem vám již neřekl,“ přerušil ji Schnitzer žalostivě, „že jenom čekám, až mi zatelefonuje můj agent? Jenom klid, drahoušku, čeho byste se bála? Takové roztomilé, půvabné děvčátko, jako jste vy -“

„Odejdu,“ prohlašovala rozhodně. Opět vstala a učinila krok ke dveřím, ale Schnitzer se jí opět postavil do cesty. Jeho úsměv zmizel a rty se sevřely.

„Ovšem, odejdete - jakmile vám to dovolím!“ zvolal. „Ale ani o okamžik dříve, slečno Bradyová. Platím-li své sekretářce dvacet dolarů týdně, tedy snad mohu od ní očekávat, že učiní, co jí řeknu, jinak -“ pojednou se odmlčel a úsměv se mu vrátil do tváře. „Zapomeňte na to, co jsem teď řekl, má drahá,“ pravil. „Někdy se ukvapím, když nejde všechno tak, jak bych si přál, ale to ještě nic neznamená. Opakuji však, že by to byla od vás velká pošetilost, kdybyste teď chtěla ode mne utéci a raději se procházet po ulici. Uráží mne to. Vždyť to vypadá, jako byste mi nedůvěřovala, a nemůže-li dívka důvěřovat Johnu P. Schnitzerovi, tedy bych rád věděl, komu by ještě mohla věřit? Ale již o tom nemluvme.“

Přikročil k těžké portiéře, která místo dveří oddělovala sousední místnost, a pokynul dívce. Chvíli váhala, ale potom, když ji Schnitzer uklidňoval úsměvem, zvolna k němu přistoupila. Ostatně, jaký by v tom byl smysl, tak bez boje se vzdávat dobrého místa, jen pro pouhou domněnku? Vždyť Schnitzer je snad docela slušný člověk...

Odsunul portiéru, otočil vypínačem a elektrické světlo ozářilo místnost.

Josephina se rozhlédla. Byla to jídelna, bohatý nábytek, na podlaze hustý měkký koberec, na stropě skrytá světla růžového nádechu, která dodávala jídelně ovzduší tepla něžnosti a důvěrnosti. Oválný stůl uprostřed jídelny byl prostřen k večeři. Josephina si povšimla, že je prostřeno pro dva.

„Přívětivé místečko, eh, miláčku?“ zašuměl Schnitzerův hlas.

Rychle na něho pohlédla.

„Očekával jsem dnes k večeři jistého přítele,“ vysvětloval, „ale ten mi odřekl právě v posledním okamžiku. Věřte mi však, že toho nijak nelituji. Co byste tedy řekla, má drahá, malé, ale dobré večeři, zatím co musíme čekat, než mi zatelefonuje můj agent?“

„Lituji, pane Schnitzere,“ započala, „ale nemohu -“

„A já vám pravím, že můžete!“ přerušil ji ostrým hlasem.

„Raději bych -“

„Již je rozhodnuto.“ Postavil se mezi ni a dveře a jeho obličej byl v tomto okamžiku nesmírně odporný. Ať už ztratí své místo u něho nebo ne, musí za každou cenu odtud, pomyslela si dívka.

„Pochopila jste, jak to myslím?“

Přikývla.

„Ano, pochopila, děkuji vám,“ odvětila klidně. „A nyní bych si přála, abyste vy zase pochopil mne. Nebudu s vámi večeřet a odcházím - ihned! Odcházím, poněvadž nevěřím, že čekáte na nějaký telefonický vzkaz, nebo že jste vůbec chtěl psát nějaké dopisy, a pravím vám, že bych raději jedla suchý chléb někde na ulici, než abych zde zůstala a večeřela s vámi.“

Prudce mávl rukou a uchopil ji za rameno. Pojednou se však zarazil, jako by ztuhl, a pozorně naslouchal. Josephina slyšela nějaké kroky na chodbě. Dveře prvního pokoje se poněkud pootevřely a pak se ozvaly mužské hlasy.

„Zde není, chlapci. Ale někde jistě vězí.“

Schnitzerova ruka pustila její rameno, odvrátil se od ní a rychle prošel portiérou.

„Ahoj, chlapci!“ slyšela jeho zvolání. „To jsem rád, že vás zase jednou vidím -“

„To si myslíme, že jste rád,“ ozývala se protáhlá odpověď. „Ruce vzhůru, Schnitzere, a jděte se postavit tam k té pohovce - protože budete potřebovat, abyste padl na něco měkkého.“

Josephina se sotva odvažovala dýchat. Srdce jí divoce bušilo, když tiše a opatrně odsunula těžkou záclonu sotva o jednu píď a nahlédla otvorem. Viděla Schnitzera, stojícího na protějším konci pokoje. Tlusté, bílé ruce měl nad hlavou, chvěl se na celém těle a jeho obličej příšerně zbledl. Plné rty byly zkřiveny a oči vytřeštěné na dva muže, stojící těsně u dveří. Jeden z nich byl muž vysoké, hubené postavy, obličej jako krysa a v pravici volně držel revolver. Druhý muž, vzhledem dost podobný Schnitzerovi, měl ruce hluboko v kapsách a výsměšně a zlomyslně se díval na finančníka.

„Poslyšte, chlapci,“ koktal Schnitzer, „proč to - nemáte příčiny - nikdy jsem vám neublížil, Perryfielde...“

Muž menší postavy, který, jak se zdálo, se jmenoval Perryfield, vyňal ruku z kapsy a netrpělivě jí mávl. Obrátil se ke svému společníkovi a vzal mu revolver z pravice.

„Mám větší právo než vy ho poslat na onen svět, Mike,“ pravil, a potom, již s revolverem v ruce, se obrátil k Schnitzerovi. „Jsem si jist, že to budete považovat za velkou poctu, Schnitzere,“ pravil. „Přišel jsem k vám osobně, nedbaje nepohodlí, abych vás poslal ke všem čertům -“

„Perryfielde - pro milosrdenství boží, slyšte přece -“

„Naslouchám jenom tomu, co říkají peníze!“ odvětil Perryfield chladně, „a vy jste přestal platit, Schnitzere. Tak dlouho jste byl hluchý, že už je nejvyšší čas, abyste ohluchl nadobro.“

Pozvedl revolver a rozvážně namířil na Schnitzera. Josephina pustila záclonu, přikrčila se ke zdi a obličej skryla v dlani.

Ozvala se přidušená rána a dívka se musela zahryznout do ruky, aby potlačila výkřik.

„Všechno je v pořádku, Perryfielde,“ pravil protáhlý hlas. „A teď pojďme.“

Zvuk zavíraných dveří - kroky na chodbě - a potom ticho. Dívčiny ruce sklesly. Jenom s největším úsilím se přinutila, aby odsunula těžkou záclonu a nahlédla do pokoje. Schnitzer již nestál na místě, kde ho zahlédla ještě před okamžikem, ale vedle pohovky ležela jakási hromádka...

Josephina zvolna prošla portiérou, vkročila do pokoje a zastavila se vedle té beztvaré věci, která se dříve jmenovala John P. Schnitzer. Viděla, jak se na jeho bílé náprsence zvolna rozšiřuje rudá skvrna. Později si vzpomněla, že vykřikla, že se s ní celý pokoj zatočil ale již se nepamatovala na nic jiného.

II. KAPITOLA

Patrick O‘Regan, kapitán policie chesterského okresu, byl muž, jehož názory byly v každém směru pevné, a mezi těmito názory bylo také přesvědčení, že je povinností chesterského okresu, aby mu opatřil kancelář, v níž by mohl ve dne pohodlně pracovat, má-li on, Patrick O‘Regan, známější pod přezdívkou „Trick“, pečovat o to, aby všichni občané tohoto okresu mohli klidně v noci spát. Výsledkem tohoto jeho názoru bylo, že měl v budově policejního ředitelství kancelář velmi pěknou a veselou. Tato kancelář připomínala svými vysokými okny, nábytkem skoro přepychovým a čiperně klepajícím nejmodernějším telegrafním přístrojem spíše jakýsi svatostánek úspěšného finančníka než úřední místnost, určenou k tomu, aby se v ní přemýšlelo o pronásledování zločinců, proti nimž každý finančník je pouze amatérským začátečníkem, jak to kdysi řekl Patrick O‘Regan.

Seržant Jackson vstoupil do jeho kanceláře a chvíli se neklidně procházel.

„Něco by se mělo dělat,“ zavrčel. „Máme teď klid jako v hrobě, a to jde na nervy.“

Seržant Geissel, ťukající na telegrafním stroji, pohlédl na svého kolegu a ušklíbl se.

„Dobrý policista nesmí mít nervy,“ podotkl filozoficky. „A ostatně, klid není tak velký, jak bych si přál“ Povstal, přikročil k oknu a zadíval se na ulici téměř liduprázdnou. „Poslyšte, Jacku,“ pokračoval, „mám takový nějaký pocit, že se něco chystá.“

Seržant Jackson se jen opovržlivě zachechtal. Potom bylo chvíli ticho. Jeden muž se stále neklidně procházel a druhý stál u okna a zamyšleně se díval na ulici. Pojednou se rázně otevřely dveře a jimi vpadl muž menší, zato však zavalité postavy a širokých ramenou.

„Haló, Reile,“ pozdravil ho Jackson. „Proč takový spěch?“

Detektivní seržant Reil si ani nepovšiml jeho otázky.

„Kde je šéf?“ zvolal.

„Patrně je na radnici,“ odvětil Geissel. „A proč? Stalo se něco?“

Přísný obličej detektivního seržanta Reila se zachmuřil.

„To bych řekl, že se něco stalo. Už třetí muž v jediném měsíci mi odpírá poslušnost.“

Jackson si zahvízdl.

„A kdo je to?“ tázal se Geissel.

„Connor.“

„Co to povídáte? To přece není možné!“

„Šéf je na radnici, pravíte? A kde je poručík?“

„Někde tu vězí,“ pravil Geissel. „Jděte pro něho, Jacku.“

A když Jackson již zmizel, Geissel se vážně obrátil k Reilovi.

„Connor, eh? Hm...“

Pokrčil rameny a přikročil ke stěně, na níž visel dřevěný rám a v něm několik policejních odznaků. Tam chvíli mlčky stál a zachmuřile pozoroval odznaky.

Reilův hlas ho konečně vytrhl ze zamyšlení.

„Nejraději bych vzal rákosku a pořádně mu napráskal,“ zavrčel detektivní seržant.

Geissel se zpola k němu obrátil a levicí ukazoval na dřevěný rám.

„Zde máte odpověď,“ pravil. „Jeden - dva - tři - čtyři - pět - šest - sedm -“ počítal, ukazuje prstem.

„Ano,“ přisvědčoval Reil.

„Sedm policistů, a všichni nalezeni mrtvi na ulici,“ pokračoval Geissel rozhořčeným hlasem. „To je sedm vrahů, a nikdo, jak se zdá, se o ně nestará. Zatkli jsme některého z nich? Dostali jsme ho na elektrické křeslo? Oh ne, ti vrazi žijí docela klidně a spokojeně. Pravíte, že jenom tři muži vám odepřeli poslušnost? A já vám povídám, že to můžete ještě mluvit o velkém štěstí.“

„Co se děje?“ ozval se drsný, velitelský hlas.

Reil ztuhl do vojenského pozoru a zasalutoval. Policejní poručík Edwin Lavine vždy přísně žádal, aby jeho podřízení dbali vojenské kázně. Byl to muž prostředního vzrůstu a jeho široká ramena a celé jeho chování svědčilo o dřívějším atletickém výcviku. Ale léta - Lavine byl muž už prostředního věku - se nezastavila ani u něho, a teď jeho postava, kdysi štíhlá a čiperná, byla již náchylná k tělnatosti. Lavine sám napomáhal tomuto zubu času. Byl to labužník, rád dobře jedl a pil a výsledkem toho bylo, že pokažená játra se mstila na jeho temperamentu, což však nikomu nebylo příliš nápadné, neboť temperament vždy býval slabou stránkou policejního poručíka Lavina.

„Connor odepírá poslušnost, pane,“ hlásil detektivní seržant Reil.

Poručík Lavine netrpělivě mlaskl tlustými rty.

„Že odpírá poslušnost?“ opakoval se zaťatými zuby.

„Ano, pane. Dovedete si to představit? Policista, který je ve službě už celých dvanáct let.“

„Kde ho máte?“ tázal se poručík.

„Čeká venku, pane.“

„Tak ho přiveďte!“

Když detektivní seržant Reil odešel, poručík Lavine chvíli stál zamyšleně uprostřed místnosti a jeho tlusté rty se ošklivě zkřivily.

„Connor... a zbabělý... kdo by to byl řekl!“

„Nechtěl bych tvrdit, že je zbabělý,“ odvážil se Geissel námitky. Poručík se k němu však obrátil a zamračil se.

„Jak to myslíte?“

„Myslím, pane, že by nebylo správné, kdybychom říkali, že je Connor zbabělý. Pamatujete se, pane, že to byl on, jenž zachránil celou tu polskou rodinu z hořícího domu? Žádný zbabělý člověk by nedokázal, co dokázal Connor.“

Poručík opovržlivě zavrčel.

„Zde ho máme,“ pravil, když se otevřely dveře a jimi vstoupili detektivní seržant Reil a policista Connor. „Co to o vás slyším, Connore?“ tázal se, když se policista před ním postavil do pozoru. „Co vás to jenom napadlo? Odpírat poslušnost!“

Connor polkl naprázdno. Bylo na něm vidět mocné vzrušení a bylo také vidět, že všemožně usiluje, aby se ovládl.

„Je to tak, poručíku -“ započal konečně a opět polkl naprázdno.

Lavine se ušklíbl.

„Je to tak, poručíku,“ posmíval se. „Co vás to jenom napadlo, člověče?“ zabouřil. „Jaký jste to policista, eh? Bojíte se tmy? Je mi z vás špatně.“

Jeho opovržlivý hlas ťal do živého. Policista se napřímil a potom promluvil hlasem sice trhavým, přece však již klidným.

„Stalo se to tak, pane - byl jsem na Washingtonově kopci - tam aspoň míli dokola není jediný dům - a tam jsem se poděsil, to je všechno. Přišel ke mně jakýsi muž - cizinec - a tázal se mne, co dělám tak daleko od místa své hlídky.“

„Oh!“ přerušil ho poručík ostře. „Tedy jste nebyl na své hlídce?“

„Nebyl - na chvíli jsem se vzdálil.“

„A proč?“

„Viděl jsem nějaké muže, kteří ve vzdálenosti asi sto yardů vystupovali z auta, a šel jsem se podívat, co se tam děje. Jeden z nich ke mně přistoupil a...“

„A z toho jste dostal strach, že? Bál jste se, a to jenom proto, že nějaký muž se vás tázal, proč nejste na místě své hlídky. Jistě vás ani nenapadlo, abyste ho vyzval, aby vám předložil svou legitimaci. Mohl to být vládní úředník.“

„Ne, byl to cizinec,“ odporoval Connor zachmuřile.

Koutky poručíkových úst se zkřivily v opovržlivý úšklebek, který dodával jeho obličeji zlého výrazu. Měřil si očima nešťastného Connora od hlavy až k patám.

„Snad jste dokonce zapomněl na svůj revolver,“ pravil mrazivým hlasem. „A možná že jste jej zapomněl doma, vy ubohá, zbabělá kryso! Hned se tam vrátíte!“

Policista se napřímil a oči mu zažhnuly.

„Ne, nevrátím se.“

„Oh, že ne?“ Lavine se obrátil k Reilovi. „Kde jste ho nalezl?“

„Potkal jsem ho, když šel sem, pane.“

Poručík si chladně prohlížel Connora a zamračeně se na něho díval.

„A teď poslyšte, co vám povím. Vrátíte se na hlídku -“

„Ne, to neudělám!“ vzkřikl Connor. Teď přímo zuřil. „Na tom vrchu byli od Nového roku zavražděni již tři policisté. Byli zastřeleni jako psi - a pro nic! Sedm policistů bylo zavražděno ve třech měsících. Mám ženu a tři děti -“

„Sám jste ještě jenom dítě - ubohé, uplakané, usmrkané dítě - bojíte se tmy - bojíte se -“

Connor k němu přistoupil a chvějící se rukou ukazoval na rám, visící na zdi.

„Nechci, aby se můj odznak dostal do toho rámu!“ prohlašoval vzdorně.

Poručíkovy oči zajiskřily.

„Že nechcete, aby se váš odznak dostal do toho rámu?“ opakoval zvolna a klidně. Potom však zvolal v náhlém záchvatu zuřivosti: „Však se tam také nedostane!“

Přikročil k němu, uchopil jeho kovový odznak a strhl mu jej z kabátu.

„Ne, nedostane se tam,“ opakoval. „Váš odznak hodím do popele a vás poženu, kam patříte! Vysvléknu vás z uniformy a posadím vás za mříže! A povím vám ještě něco jiného -“

„Řekněte to raději mně!“

Lavine se zarazil a prudce se obrátil, setkal se s pátravým pohledem chladných, ocelově modrých očí, jejichž majitel vstoupil nikým nepozorován.

O těchto chladných ocelově modrých očích kapitána Patricka Johna O‘Regana se vypravovaly celé historie v zločineckém podzemí. Jak například se dostal pověstný gangster Jake Sullivan na elektrické křeslo jenom proto, že při výslechu nebyl schopen čelit pátravému pohledu těchto chladných očí a raději se vyzpovídal ze všech svých zločinů, a to do všech podrobností, a kterak Jim Woolmer, o kterém se říkalo, že žádný policista na něho nevyzraje, pojednou vyskočil a zasténal: „Pro milosrdenství boží, kapitáne, jenom se na mne tak nedívejte!“ Všichni, kdo byli zavedeni svým nešťastným osudem pod pátravý pohled těchto očí, se shodovali v názoru, že člověk by se marně snažil lhát, když se O‘Regan na něho dívá, neboť Trick ví všechno už předem. Příslušníci zločineckého podzemí měli mnoho příčin, aby nenáviděli tohoto mladého muže vysoké a statné postavy, jehož modré oči byly bystré a pronikavé a spodní čelist pevná a umíněná, ale všichni museli přiznat, že jenom jeho zásluhou prořídly jejich řady a že pro nic a za nic se nestal policejním kapitánem již ve věku sotva dvaatřiceti let.

„Co se stalo?“ tázal se O‘Regan.

Poručík Lavine srazil podpatky, trochu váhavě, jak se zdálo, a zasalutoval.

„Policista Connor odpírá poslušnost, kapitáne. Něčeho se poděsil na Washingtonově kopci.“

O‘Regan prošel místností, pověsil převlečník a klobouk a usedl u psacího stolu.

„Že odpírá poslušnost?“ pravil konečně. „Odpírá poslušnost - v této šťastné zemi, kde jsou zabíjeni jenom policisté. To je ovšem zlé, velmi zlé.“

Vrhl na policistu rychlý pohled - pohled bystrý, plný porozumění. Zdálo se, že tímto jediným pohledem odhadl celou situaci. Connor byl po celých dvanáct let vzorným policistou a jeho kvalifikační tabulka byla bez jediné skvrny. A přece - teď zde stál, sotva schopen slov, jeho tváře byly bledé, rty se křečovitě chvěly, pěsti se svíraly a zase rozvíraly a bylo na něm vidět na první pohled, že je přímo zdrcen nějakým silným vzrušením - a muselo to být vzrušení opravdu silné, aby policistu tak vzorného donutilo k přestupku přímo neodpustitelnému, jakým byla neposlušnost k rozkazům jeho představených a odpírání povinnosti. Kapitánův pohled ihned odhadl celý význam nápadného vzrušení tohoto vzorného policisty.

O‘Regan ukázal na jeho kabát.

„Musíte více dbát o svůj zevnějšek, Connore. Váš kabát je roztržený. Poznamenejte si to, Geissele.“

„To jsem učinil já, kapitáne,“ vysvětloval poručík Lavine sebevědomě. „Strhl jsem mu jeho odznak,“ dodal a natáhl ruku, na jejíž dlani ležel odznak Connorovy hodnosti.

O‘Regan povstal, přikročil k němu a vzal mu odznak z dlaně.

„To jste učinil vy, pravíte? To je velmi zajímavé - skoro bych řekl, že dramatické,“ tak zněla jeho klidná poznámka. „Nu dobrá, dáme ten odznak, kam patří.“

Tato slova také doprovázel činem a přišpendlil odznak na kabát udiveného policisty. „A teď, Connore, mi povíte všechno, co se stalo. Poděsil jste se něčeho?“

„Ano, pane.“

O‘Regan usedl ke stolu, lokty se opřel o jeho desku a pohledem povzbuzoval policistu.

„A kde to bylo?“

„Na louce na Washingtonově kopci, pane.“

„Tam, kde byl zabit policista Leiter?“

„Ano, pane,“ odpovídal Connor horlivě. „Pamatujete se na Leitera, kapitáne? Já sám jsem ho tam nalezl. Ještě žil a řekl mi, že k němu přistoupil nějaký cizí muž a tázal se ho, co dělá tak daleko od své hlídky - a potom ho zastřelil. A totéž se mne dnes večer tázal ten neznámý člověk,“ vychrlil ze sebe Connor.

„Oh, ty zbabělé krysy!“ přerušil ho poručík opovržlivým hlasem. Chtěl ještě něco dodat, ale hned ho umlčel chladný pohled kapitánových očí.

O‘Regan se opět obrátil ke Connorovi.

„Přistoupil k vám nějaký neznámý muž a tázal se vás, co děláte tak daleko od své hlídky, pravíte?“

„Ano, pane,“ přisvědčoval Connor chvějícím se hlasem. „Je to tak, pane, v našem okrese řádí tlupa neznámých zločinců - a nikdo neví, jaký je jejich cíl. Náš okres se jenom hemží vrahy.“

Lavine ho přerušil drsným smíchem.

„Vrazi! To se rozumí,“ zvolal poručík. „Jak by ne - vrazi! Těm chlapíkům postačí, aby se na policistu jenom podívali, a naši hrdinové už umírají bázní.“

O‘Regan ho opět umlčel, ale tentokráte velitelským pokynem rukou.

„Nechte Connora, ať mluví, prosím,“ řekl kapitán. „Pokračujte, Connore. Myslím, že vám rozumím, můj chlapče.“

„Žít v tomto okrese,“ pokračoval policista, „to je zrovna takové, jako by člověk žil v domě, kde straší. Jako by stále něco číhalo za člověkem - něco, co nemůžeme vidět a co nemůžeme slyšet. Nemůžeme udělat ani jediný krok, abychom neměli pocit, že na nás někdo míří zezadu revolverem.“

„Hm,“ zamručel O‘Regan. „Viděl jste tam pouze jediného muže?“

„Ne, pane. Byli čtyři. Vystoupili z auta - nedaleko louky.“

„A komu patří ta louka?“

Byl to poručík Lavine, jenž teď odpověděl.

„Myslím, že patří panu Perryfieldovi.“

„Děkuji vám,“ přikývl kapitán. Potom se obrátil ke Connorovi a pokračoval: „A pravíte, že jste se poděsil?“

Policista přikývl.

„Ano, pane. Jistě si o mně pomyslíte, že jsem bídný zbabělec -“

O‘Regan ho přerušil.

„Ne, nic takového si nemyslím, ujišťuji vás. Prostě jste se něčeho poděsil, a to je možné pochopit. Pokud jde o mne, ještě jsem nikdy nepoznal, co je to strach, a přece vím, že strach existuje - snad i já se s ním jednoho krásného dne seznámím. Vždyť jsem také ještě nikdy nebyl na Měsíci, a přece vím, že Měsíc existuje.“ Chvíli seděl hluboce zamyšlen, bradu opíraje do dlaní. Potom se obrátil k poručíku Lavinoví: „Connora dáte vystřídat,“ nařizoval, „a pošlete ho na hlídku do jižní čtvrti.“

Poručík Lavine údivem vytřeštil oči. Ani nebyl schopen uvěřit tomu, co slyší. Jakže, zde stojí policista, který se provinil nejhroznějším přestupkem, jakého se může dopustit člen policejního sborn, a kapitán O‘Regan říká prostě, že ho má dát vystřídat!

„Pravil jste, že ho mám dát vystřídat, kapitáne?“

„Zajisté.“

„Tedy ho nevyženete ze služby?“

O‘Regan povstal, odklepl si prstem neviditelný prach z lokte a odvětil:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Začouzená cela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.