Tracy Reesová

MILOSTNÝ DOPIS

Přeložila Leona Macháčková

Tracy Rees

THE LOVE NOTE

Copyright © 2018 Tracy Rees

Translation © Leona Macháčková, 2021

ISBN 978-80-249-4489-0

Pro úžasné prarodiče, s láskou jako vždy.

Jste nejlepší.

První část

LÉTO

Vedro jako v pekle

a dvojnásob dusno

KAPITOLA PRVNÍ

V to parné léto roku 1925, kdy se vzduch nad řekou tetelil horkem, jako by lidi zajímala odpověď jen na jednu jedinou otázku: Koho si vezme Blue Camberwellová?

„Odpověď na tuhle kapitální otázku chce znát úplně každičký,“ sténala Juno Forresterová v Richmond Gazette.

Blue položila noviny na stolek a opřela si čelo o okenní tabulku. Dole na zahradě panoval čilý ruch, protože se všechno připravovalo na oslavu jejích jednadvacátých narozenin. Na dlouhé tabule pokryté bělostnými ubrusy stavěli číšníci vyleštěné sklenky na šampaňské, které se leskly jako brilianty. Služebníci najatí speciálně pro tuto příležitost balancovali na žebřících, rozvěšovali po stromech girlandy světel a přivazovali stužky od jedné pergoly ke druhé. V letním altánku Midge starostlivě připravovala gramofon, aby byl nachystaný, až si jazzový kvartet půjde čas od času dát svou půlhodinovou pauzu. Bluein otec nebyl v dohledu.

Blue věděla, že si tím jenom zkazí náladu, ale stejně neodolala – opět popadla noviny a pokračovala ve čtení.

Je přece jen možné, že bychom se odpověď na tuto veledůležitou otázku dozvěděli dnes večer během oslav její plnoletosti? Samozřejmě nic není potvrzeno, takže bez záruky. Avšak nelze popřít, že večírek představuje přímo jedinečnou příležitost, a přinejmenším tři mně dobře známí džentlmeni jsou do oné mladé dámy po uši zamilovaní.

Tři? Zamilovaní? To byla pro Blue novinka.

Ať už bude zasnoubení ohlášeno, nebo ne, výše uvedená společenská událost aspiruje na večírek roku. Seznam pozvaných hostů obsahuje jména našich nejváženějších spoluobčanů a „Upřímně Vaše“ má tu čest být jednou z nich – ve svých tlapkách (přirozeně s namalovanými nehtíky) zrovna teď svírá pozvánku. Drazí čtenáři, slibuji, že vám zítřejší slávu věrně a podrobně vylíčím. Ale nyní musím letět – nejvyšší čas obstarat si něco na sebe!

Blue zanaříkala a odhodila Gazette do koše. Bylo to pouze plané gesto, protože Midge nepochybně noviny opět vyloví a článek si vystřihne do své památeční výstřižkové knížky. Blue byla zvyklá, že její život se líčí vzletnými slovy: překrásná Blue a její okouzlující život. Překrásná Blue, která žije na zámku se svým pohledným otcem, ctnostnou macechou a zahradním elfem… Opravdu měla velké štěstí, to nepopírala, ale život nikdy není jenom procházka růžovým sadem, pro nikoho. A pokud se týká těch „úplně každičkých“ – čeká je zklamání. Nedozvědí se, koho si vezme, a to z jednoho prostého důvodu – protože to dosud netušila ani ona sama. Ji samotnou mnohem víc zaměstnávala starost, jak si splnit sen a stát se spisovatelkou. Na vdávání neměla ani pomyšlení. Ale to pro drby nebylo dost šťavnaté sousto.

O pár hodin později se na krajinu snesl průsvitný soumrak a obestřel rozlehlou zahradu přiléhající k zámku Ryan’s Castle, což vlastně vůbec nebyl zámek, nýbrž šlo o impozantní georgiánský dům na Richmond Hill. Proč mu bývalý majitel říkal zámek, zůstalo zahaleno mlhou času, ale jméno, které Blue vždycky připadalo tak nevšední a velkolepé, se udrželo. Často se jím v duchu zaobírala a představivost jí kreslila nejrůznější možnosti, kdo asi ten Ryan byl a proč se rozhodl svůj domov označit za zámek.

Pro dnešek Blue svou obvyklou tříčtvrteční sukni, halenku a šněrovací střevíce vyměnila za nezbytnou společenskou parádu. Vybrala si svou charakteristickou barvu – kouřový, ale výrazný odstín pudrové modři, typický pro motýly v Richmond Parku. Šaty jí ušila Midge – spodní hedvábný díl se sníženým pasem a lemovaný třásněmi a přes něj lehký šifonový vršek posetý tisíci drobných modrých perliček. Šifon byl tak jemný a perličky tak těžké, že při tančení se lehká látka určitě potrhá. Tohle byly šaty pouze pro jedinou noc – skutečné dílo lásky.

S konečnou úpravou jí pomohla její starší sestra. Merrigan už možná byla důstojná vdaná paní s vlastní domácností a malou dcerkou (osmnáctiměsíční Cicely s obličejíčkem jako andílek a hlasem jako polnice), ale stále byla vzorem elegance. Bluein celkový vzhled doplnily stříbrné střevíčky s klapavými podpatky a stříbrná čelenka nasazená těsně nad obočím, nad pravým uchem zdobená filigránskou lasturou.

„Jsi zlatý hřeb večera,“ připomněla jí Merrigan, když se Blue ohradila proti lastuře. „Mně stačí vypadat slušně, ale ty musíš zářit jako hvězda jasná – je na tobě, aby celý tenhle mejdan stál za to.“

Blue se pobaveně zasmála. „Vypadat slušně“ zrovna nevystihovalo dojem, jímž Merrigan působila. Hladké lesklé kaštanové vlasy měla stočené do dokonalého uzlu, jiskrné tmavé oči dokázaly probodnout srdce každého elegána na sto metrů a nesla se hrdě jako královna, které se i potíže běžných smrtelníků raději klidí z cesty. V porovnání s ní si Blue občas připadala jako staromódní bledule. Byla vysoká a štíhlá a nové šaty na ní visely trochu jako na starém věšáku. (Nicméně Merrigan tvrdila, že přesně takhle to má vypadat!) Oči měla hnědé jako její sestra, ale vlasy plavé a nad čelem upravené do pokládaných vln. Vzadu je nyní měla stažené do imitace mikáda, ale přes den je často nechávala splývat volně přes ramena, což byl zvyk, při němž se Merrigan vždycky otřásla hrůzou. Blue měla široká ústa a po otci zdědila jeho jemnější verzi orlího nosu, což mu občas zazlívala. O svém nosu raději říkala, že je římský.

„Římský,“ ušklíbala se Merrigan. „Kdepak římský, drahoušku. Skoro ani ne italský.“

Začali přijíždět hosté a Camberwellovi se seřadili na prahu, aby je přivítali v jednom šiku. Blue se chytila Merrigan pod paží. Lawrence Miller, Merriganin manžel, stál hned za svou ženou a držel za kotníky jejich dcerku, kterou měl vysazenou na ramenou a která ho vytrvale bušila patami do hrudníku. Za Blue stál její otec a vedle něj Midge.

Blue se usmívala a mumlala zdvořilostní fráze, zatímco je míjely tváře lidí, které znala celý život a mezi nimiž vyrůstala. V jednu chvíli, když se na ten oslnivý hlučící zástup zadívala, viděla jen strasti a jizvy. Všichni si za války vytrpěli své a v menší nebo větší míře se z toho dokázali vzpamatovat, každý po svém. V této chvíli měla pocit, jako kdyby se její vlastní ochranné slupky rozpadly – pohádkový dům, nádherné šaty, šťastný domov – a na světlo se dostaly i její skryté šrámy. Tento pocit zažívala Blue často, a proto nebrala nic jako samozřejmost. Vzápětí se zase vrátila do přítomnosti. Dnes na podobné pocity nebyla ta správná chvíle, dnes se chystali slavit. Drahá Midge si s tím dala takovou práci, jako obvykle. Blue ji vzala za ruku a stiskla. Midge jí stisk oplatila.

Když dorazila většina hostů, Blue začala přecházet od jednoho ke druhému. Přijímala přátelské polibky, gratulace, dary a komplimenty. Otázkám na svůj milostný život čelila trpělivým úsměvem a elegantně zvládla i neodbytnou Juno Forresterovou, která toužila získat „důvěrné informace“. Blue proti Juno nic neměla, tuto upovídanou odhodlanou třicátnici se zálibou v turbanech měla dokonce ráda, ale vážně – jsou opravdu sňatkové vyhlídky nějaké ženy to jediné, co čtenáře Gazette zajímá?

Ne že by se Blue o lásku nezajímala. Nebesa, kdo by měl mít větší zálibu v romantice než spisovatelka? Začínající spisovatelka, opravila se rychle. Juno jí kdysi řekla, že začínající spisovatelky jsou nejromantičtější bytosti na světě. Skuteční spisovatelé však na romantiku nemají čas, dodala jedním dechem a světaznale vyfoukla dlouhý filozofický proužek cigaretového kouře. Skuteční spisovatelé se musejí otáčet, aby stíhali termíny. Proto byla Blue odhodlaná nenechat si zhatit plány. A to dnes platilo dvojnásob.

„Ahoj, Blue, děvče. Panečku, vypadáš senzačně.“

Blue se otočila a uviděla svého dávného přítele z dětství Fostera Foxtona, který ji bouřlivě objal. Foxtonovi a Camberwellovi patřili ke zdejším starousedlíkům – dvě lepší rodiny, žijící hned vedle sebe. Fosterova starší sestra Tabitha byla Merriganina nejlepší kamarádka a před Merriganinou svatbou byla v Ryan’s Castle pečená vařená. Foster byl o pár let mladší než Blue.

„Ty vypadáš taky k světu, Flossi,“ opáčila Blue a oslovila ho jeho přezdívkou z dětství. „Oslava se vydařila, co říkáš?“

Foster se rozhlédl a přikývl. Bylo mu sedmnáct, ale pořád byl dost plachý.

„Co škola?“ vyptávala se Blue.

Povzdechl si. „Však víš. Našinec potřebuje slušné vzdělání a tak podobně.“

„Propána, to nezní moc vesele. Je všechno v pořádku?“

Po krátké pauze se chlapec trochu křivě usmál. „Jo, v pohodě.“

„A co hudba?“ zajímalo Blue. Podle Tabithy hrál Foster výborně. Blue to sama posoudit nemohla, protože ji zatím žádným představením nepoctil. „Flossi, nezahrál bys nám něco dnes večer? To by bylo skvělé!“

Foster se vylekal. „To ne!“ bránil se. „Nemůžu. Ať tě to ani nenapadne.“

„Prosím, Flossi, budeš drahoušek.“

„Promiň, Blue.“ Z jeho výrazu bylo zřejmé, jak se to v něm pere. „Rád bych ti udělal radost…, jsi tak…, ale prostě nemůžu. Ne… když je tady tolik lidí…“

Z očí mu hleděl takový děs, že se nad ním Blue slitovala.

Večer příjemně utíkal. Blue tančila, až ji nohy bolely, a dokonce ji několikrát vyzval k tanci i největší richmondský elegán Dorian Fields. Smála se, s každým se objímala a usmívala se poznámkám, které zaslechla, když si ostatní mysleli, že je neslyší.

„Co je to tamhle za pohádkového krále?“ vydechla jedna mladá žena, kterou Blue neznala. Když Blue sledovala směr jejího pohledu, pochopila, že ji zaujal právě její otec.

Kenneth Camberwell – vyznamenaný válečný hrdina, učenec z Cambridge, oddaný otec – jeden z těch několika výjimečných. Ani válka a následná tragická smrt jeho první ženy nedokázaly zničit jeho schopnost radovat se ze života. Patřil k těm lidem, jejichž společnost ostatní vyhledávali, protože v nich vždycky vzbuzoval pocit, že žije skutečně naplno. Juno sílu jeho osobnosti označovala v Gazette výrazy jako „charisma, majestát a joie de vivre“. Občas sklouzla k výrazům typu „k nakousnutí“.

Blue otce zbožňovala, o tom nebylo pochyb. Ale jak noc pokročila a on pil stále víc a víc, vyměňovala si otrávené pohledy s Merrigan a Midge. Ano, jeho milovaná dcera slaví dvacáté první narozeniny. Ano, je hostitelem oslňujícího soirée, králem na svém zámku. A ano, je to dobrák od kosti. Ale jeho nevázaný chlapecký šarm byl stále nevázanější. Kenneth Camberwell občas podobně jako blesková mořská bouře napáchal nedozírné škody. Blue na to byla zvyklá, ale ani ona nedokázala odhadnout, co otec provede příště.

„Dámy a pánové a vy, kteří jste se ještě nerozhodli!“ zvolal a vzbudil všeobecný smích. Potom zazvonil jedním z Midginých křišťálových zvonků, aby povolal hosty ze zahrady. Zvonek se rozbil a sluha se vrhl kupředu se smetáčkem a lopatkou. Midge zavřela oči. Kenneth vyběhl na pátý schod. „Prosím o pozornost! Jak všichni víte, dnes má moje skvělá a nádherná dcera narozeniny.“

Blue si povzdechla. Taktnost jejího otce se snižovala úměrně s tím, jak se zvyšovala jeho spotřeba koktejlů říznutých ginem. Merrigan vedle ní si nespokojeně povzdechla. Zítra si ho vezme na paškál.

„Dnes je jí dvacet jedna a těžko byste našli půvabnější mladou dámu.“ Kenneth se na svém improvizovaném pódiu rozplýval nadšením. „Drahá Blue, mohla bys jít prosím sem ke mně?“

Blue se propletla mezi lidmi. Samozřejmě že otec jako vždycky přednese projev. A pak samozřejmě pronese přípitek. Jenom doufala, že se za něj nebude muset stydět. Stoupla si vedle něj a ozval se potlesk a pár zahvízdnutí. Blue se usmála a udělala pukrle. Soustředila se hlavně na to, aby zachovala dobrou pohodu mezi hosty, proto potlačila vlastní rozpaky. Midge přistoupila ke schodišti, aby jí poskytla tichou podporu.

„Tedy dnes je to dvacet jedna let,“ pokračoval Kenneth, „co mi moje žena Audra – má první žena, Audra – nadělila tento drobný kroutící se upištěný uzlíček radosti…“

Jestli má v úmyslu začít narozením, potom měla Blue čas se zasnít. Bezcílně těkala pohledem mezi hosty. Za aspidistrou si Juno dychtivě cosi čmárala do notesu. Avis, jediná rodinná služebná, která jim zbyla, přímo svítila ve svých nejlepších šatech. Foster zíral na Blue oddaným psím pohledem, z jeho pihovaté pubertální tváře čišel bezbřehý obdiv a ohryzek byl patrný i na tu dálku. Jeho sestra Tabitha stála vedle pohledného mladíka, který zrovna dorazil, a pokud Blue neklamal zrak, právě mu vsunula ruku pod šosy žaketu někam do blízkosti jeho sedacích partií. Blue se rychle odvrátila. Zachytila Dorianův pohled a on na ni mrkl. Kousek dál od něj stál drahý Elf – byl jejich rodinným přítelem už tak dlouho, až bylo těžké si uvědomit, že vlastně vůbec do rodiny nepatří. Usmíval se na ni s otcovskou pýchou, která si nezadala s Kennethovou.

Pak něco, co její otec řekl, opět probudilo její pozornost. „My, co jsme se tady v Ryan’s Castle sešli, víme, že všichni jsou zvědaví, za koho se Blue provdá. Každý na to má nějaký názor. I my.“

Odmlčel se, pokýval hlavou a užíval se všeobecné veselí. Blue se zamračila. Tohle nebyla její představa o tom, jak by měl vypadat narozeninový proslov.

„Pokud jde o důvěrné informace…,“ ozval se Kenneth, a když se hosté opět ztišili, dramaticky snížil hlas, „… tak ty říkají, že žádné důvěrné informace nejsou! Momentálně si žádný nápadník srdce mé půvabné dcery nezískal a ona nikomu z nich nedává přednost.“

Ozvalo se kolektivní zasténání a Juno jen nečinně svírala pero v netrpělivých prstech.

„Avšak…,“ pokračoval otec, „… mám plán. Není nic krásnějšího než manželství, a proto chci, aby Blue poznala štěstí, které jsem poznal i já a které jsem sdílel s její drahou matkou.“

Blue do něj zděšeně dloubla.

„Co je?“ zeptal se a ohlédl se po ní. „Ach ano, a které samozřejmě sdílím i se svou současnou manželkou.“

Blue se odvážila zalétnout pohledem k Midge, která si dál odhodlaně uchovávala šťastný a radostný výraz.

„Ano, ano, úžasné štěstí mě potkalo i podruhé…, a tak…“ Kenneth dočista ztratil nit a očividně nechápal, co řekl špatně. Blue do něj opět šťouchla.

„Ano, jistě. Prostě dnes ráno jsem procházel některé věci z Blueina dětství, takové ty staré sentimentální drobnosti, a náhodou jsem objevil její dětské knížky. Milovala pohádky – asi jako většina dětí, i když Merrigan dávala přednost knihám o parních lokomotivách.“ Zasmál se vlastnímu vtipu a pokračoval: „Nalistoval jsem Blueinu oblíbenou pohádku, v níž starý král slíbí ruku své dcery tomu, kdo zabije draka. No, v Richmondu už draci vymřeli, to dá rozum. Na spodní louce se akorát pasou krávy a najdete tam pár hus. Ale pohádka mě přivedla na nápad. Jaká moderní zkouška by prověřila, zda je nápadník hoden mé skvělé dcery? Jaký úkol bych měl předložit těm, kdo se ucházejí o její ruku?“

„Tati!“ vyhrkla Blue. Snad nemíří tam, kam podle všeho míří! Juno čmárala jako zběsilá a oči jí dychtivě svítily. Foster křečovitě polykal a ohryzek mu poskakoval – to Blue viděla až z místa, kde stála. Zmocnil se jí strašlivý pocit, že k ní zahořel telecí láskou. To by bylo nepříjemné. Floss byl jako její malý bráška.

„Jak říkal už Plinius starší,“ pokračoval Kenneth bezelstně dál, „naděje je snem probuzeného. Jaké vlastnosti bych tedy já, milující otec, chtěl vidět u svého zetě? To není nijak těžké uhodnout. Poctivost, laskavost, sílu a tak podobně – všichni otcové mají nejspíš stejné představy. Ale výběr spočívá na Blue. To ona si musí najít člověka, s nímž bude šťastně žít po zbytek svého života. A Blue, jak všichni víte, je spisovatelka.“

Blue do něj opět dloubla. Nechtěla, aby se její soukromé plány probíraly na veřejnosti. Ale Kenneth nebyl k zastavení.

„A spisovatelé jsou zvláštní plemeno,“ navázal. „Na jedné straně jsou pevně spjatí s okolním světem, na druhé stačí, že je posedne ta jejich nálada, a stahují se do ústraní. Jsou citliví, nestálí a upřímně řečeno často nevyzpytatelní. Nápadník, který by si přál získat ruku takové ženy, musí okouzlit nejen její srdce, ale i její představivost. Proto navrhuji, aby ten, kdo touží získat lásku mé dcery, se jí dvořil dopisem.“

„Tati, už toho nech, buď tak hodný,“ vyjekla Blue.

„Kennethe, drahoušku…,“ mírnila ho Midge, vyšla k nim nahoru na schody a položila mu ruku na paži.

„Anonymní dopis,“ jel Kenneth pořád dál. „To proto, aby nic z toho, co o dotyčném ví, ji neovlivnilo v dobrém ani zlém. Její výběr tak bude založen pouze a výhradně na poutu, které ukují vaše slova. A napřesrok v tento den oznámíme její rozhodnutí.“

„Ani náhodou!“ bránila se Blue.

„Máte tedy několik ročních období, abyste si získali srdce mé dcery,“ uzavřel Kenneth pateticky. „A nyní se blíží půlnoc…“

Blue pohlédla na hodiny. Bůh jí pomoz, skutečně se ručička nevyhnutelně šinula k dvanáctce. Otec se s tou svou zálibou v melodramatech tentokrát opravdu překonal.

„A já slavnostně činím tento slib: ten, kdo napíše dopis, jímž si získá Blueino srdce, dostane mou dceru za ženu. Cože? Ano, jistě, Midge, jdu na to. Přípitek! Připíjím na zdraví své dceři, která právě dosáhla plnoletosti.“ Zdvihl sklenku. „Na Ishbel Christinu Camberwellovou, kterou všichni známe jako naši drahou Blue.“

Jen co dořekl, hodiny začaly velebně odbíjet půlnoc, jako kdyby svou kouzelnou mocí posvětily slib, který nebyl nic víc než pošetilé opilecké řečnění. Hosté pozvedli sklenky, jejichž okraje se zatřpytily jako posypané kouzelným zlatým práškem. „Na naši drahou Blue.“

KAPITOLA DRUHÁ

Nazítří byl Kenneth u své dcery a manželky ve velké nemilosti. Když se v poledne probral ze svého ginem navozeného spánku, už byly pryč – nechaly ho doma a samy se vypravily na piknik. Všechny dámy Camberwellovy společně s Tabithou si rozložily deku v Richmond Parku. Je horko jako v pekle a v parném vzduchu se nedá dýchat, stěžovala si Midge, jako vějířem se ovívala časopisem The Ladies’ Quarterly a stáhla se hlouběji do stínu svého paraplíčka. Horko, dozvuky včerejšího večera, šampaňského a rozhořčení, to všechno dohromady způsobilo, že měly špatnou náladu.

V podobném počasí bylo i v parku příšerně, ale usadit se na zahradu doma nepřipadalo v úvahu, protože se to tam hemžilo služebnictvem – pobíhalo kolem, pokřikovalo a uklízelo smetí po včerejší oslavě. A dole u řeky bude teď příliš mnoho lidí…

Byly téměř dvě hodiny odpoledne, když se Kenneth konečně vypotácel nahoru na kopec a přidal se k nim…

„To jsi ty?“ pronesla Merrigan nemilostivě. „Mám se posunout nebo rovnou vypařit, abys mohl usednout vedle své nejmilejší dcery?“

Kenneth zasténal. „Moc mě to mrzí, Merry, drahoušku. Ty jsi má druhá nejmilejší dcera, to je jasné.“

Na dece už nezbylo místo, a tak si Kenneth sedl vedle na trávu. Měl na sobě krémové kalhoty, z nichž odstranit zelené skvrny bude pořádná dřina. Midge nespokojeně stiskla rty a Kenneth na ni vrhl uštvaný pohled.

„Je mi příliš horko a jsem příliš unavený, abych stál, Midge, pusinko moje.“ Povzdechl si. „Ani vrstva bahna by mě neodradila.“

„Je ti příliš horko a jsi příliš opilý,“ mračila se Blue. „Vsadím se, že jsi dosud nevystřízlivěl. Kolik toho musí otec vypít, aby prodal vlastní dceru?“

„Abychom byli přesní, má rozezlená dcero, nepadla žádná konkrétní suma ani se nehovořilo o směně zboží, takže při nejlepší vůli nemohu být obviněn z toho, že bych tě prodal… Ach Bože!“ Znovu si ztěžka vzdychl, když se rozhlédl po zamračených tvářích kolem sebe. „Trochu jsem to asi přepískl, že?“

„Ano, přesně tak,“ prohlásila Blue.

Tabitha se na něj usmála zelenýma očima. „Asi jsem staromódní, ale mně to přišlo romantické. Docela bych si přála, aby s něčím takovým přišel můj otec.“

„Ty nouzí o nápadníky netrpíš,“ připomněla jí Midge. „Máš jich na každém prstě deset.“

„Ale ani jeden nestojí o sňatek, drahoušku,“ upozornila ji Tabitha. „Kdo by si mě proboha vzal? Jsem až moc zlobivá holčička.“

„Co se zkusit polepšit?“ navrhla Merrigan.

„To nejde, Merry, zlobit je mnohem větší zábava. Ale i tak. Nebuď na svého pohledného tátu tak zlá, Blue. Myslel to dobře a bylo to roztomilé.“

„Roztomilé? Co je na tom roztomilého? Vždyť je rok 1925, proboha! To jen u nás v Ryan’s Castle jsme se vrátili do feudálních časů. Manželství přece už dávno není ta jediná a konečná šance pro ženy. Pracujeme. Chodíme k volbám. No, my ne, jsme ještě moc mladé, ale některé ano. Například Midge. Časy se mění.“

„Mění, to ano,“ souhlasila Tabitha, „ale ještě se nezměnily. V tom je důležitý rozdíl. Většina rodičů stále doufá, že jejich ratolesti vstoupí do manželství. Přinejmenším v rodinách, jako je moje a tvoje. Dobře vím, že matka a otec do mě a Fostera vkládají velké naděje. Jeden z nás jim ale nejspíš připraví zklamání.“

„Tak jako tak, nikdo nemůže mít děvčeti za zlé, když žije v představě, že její vlastní otec ji nebude nabízet v dražbě jako na dobytčím trhu. Co tě to popadlo, tati?“

„To víš přece docela přesně,“ opáčil Kenneth, zdvihl sluneční brýle, škubl sebou a zase si je nasadil. „Postihla mě dokonalá kakofonie ginu říznutého starými dobrými pěnivými bublinkami. A záchvat nostalgie po starých časech a špetce romantiky. Ve svém povzneseném stavu jsem si přál udělat něco oslnivého, aby se bohové zastavili, shlédli dolů, všimli si tě a seslali ti někoho… speciálního.“

Blue se zamračila. „Nechápu, jak to děláš. Dokážeš i tu největší hanebnost obrátit ve svůj prospěch. Ale tady jde o to, tati…“

„Já vím, truhlíku. Ale opravdu, drahoušku, jak říkával Aristoteles: krátkodobé šílenství může postihnout i nejlepší mysl.“

„Moudrost znamená vystříhat se zoufalých činů,“ kontrovala Blue.

Kenneth se zamyslel. „Sokrates?“

„Thoreau.“

„Hm. No, faktem zůstává, že to nebyla žádná dražba. Byla to pouze… pobídka pro mladé muže, aby dali najevo své úmysly, pokud si to budou přát.“

„Když už, tak by podobná pobídka měla vycházet ode mě. Teď vypadám, že si nedokážu najít partnera sama, přestože se o mně říká… No, mám přece pověst docela pohledné dívky, ne?“

„V téhle sukni rozhodně ne,“ zamumlala Merrigan.

„Samozřejmě jsi pohledná! A všichni vědí, že nejsi bezduchá loutka, která čeká na prvního, kdo se namane. Právě proto jsem to o těch dopisech říkal… Snažil jsem se vysvětlit, že nikdo obyčejný – žádná obyčejná situace – v tvém případě nestačí. Chtěl jsem říct, že potřebuješ něco zvláštního, jenom jsem to trochu zašmodrchal.“ Překulil se na břicho a zasténal.

„Kennethe, drahoušku, nasaď si klobouk,“ ozvala se Midge. „Nechci, abys měl úpal.“

Tabitha mu hodila jeho slamák. Přistál mu na temeni a Kenneth zašátral dozadu a nasadil si ho.

Blue se nikdy nedokázala zlobit dlouho, zvláště ne na svého otce. „No, naštěstí tu hloupost nikdo nebude brát vážně,“ usoudila. „Každý ví, že se občas dáš unést a potom pouštíš z pusy nesmysly. Nějakou dobu se o tom bude klevetit, ale časem to odezní. A já budu mít zase klid, abych se mohla věnovat svým prioritám.“

„A to je co, smím-li se ptát?“ zajímala se Merrigan a zalovila v proutěném piknikovém koši. Merrigan si o Blueiných představách o životě myslela svoje.

„Obávám se, že se pleteš, Blue,“ mínila Tabitha. „Obávám se, že tvůj otec dosáhl něčeho, co neočekával.“

„Udělal ze mě hlupáka?“

„Ne. Probudil lidskou fantazii. Když přednášel svůj proslov, všichni pookřáli. Možná jeho nápad byl pošetilý, staromódní a naprosto nereálný a kdovíco ještě, ale není to ve skutečnosti něco, po čem každý tajně touží? Kdybych byla muž, sama bych ti napsala. Každý potřebuje mít poslání. Nějaký cíl. Tyhle časy nám takovou výzvu neposkytují. Myslím, že mladíci hozenou rukavici zvednou. A že celý Richmond bude nastávající rok žít jenom tebou.“

„Neplácej hlouposti!“ odbyla ji Blue a hodila po ní houskou. Odrazila se jí od tváře a spadla do trávy. „Samozřejmě že mi nikdo nenapíše. Kdyby se mi chtěl někdo – panebože, takové absurdní slovo… – dvořit, jednoduše zaklepe na dveře a pozve mě na procházku k řece. Dnes už nikdo dopisy nepíše. To před pár měsíci potvrdila i Juno Forresterová v Gazette. A romantika je mrtvá. To říkala zrovna nedávno.“

„Juno Forresterová včera přímo hořela vzrušením. Zlatíčko, obávám se, že romantika se právě probrala k životu.“

Blue si lehla na deku, zastínila si oči rukou a zadívala se na oblohu. „Hlouposti,“ opakovala, ale už ne s takovou jistotou.

KAPITOLA TŘETÍ

Následující ráno se všechno vrátilo k normálu. Dočasně najatí služebníci odešli zpátky do agentur a k dalším pracovním závazkům. Merrigan se vrátila do svého manželského domova. A Kennethovy mozkové buňky se opět zavodnily a regenerovaly se do koherentní funkční podoby. Blue byla rozhodnutá, že dnes konečně stráví první dokonalý spisovatelský den. V jejích představách to obnášelo vstát za svítání, dát si šálek nějakého posilujícího nápoje a přitom zírat ven na orosený trávník, potom se od sedmi ponořit do psaní a dřít až do snídaně. Ale bohužel ve skutečnosti ráno zaspala a pak měla hrozný hlad. A nyní v jedenáct seděla zabalená do svého květovaného županu a nad uzenáčem a toastem pročítala noviny. Rozpor mezi jejími dobrými úmysly a realitou, mezi jejími představami o světě a skutečností, ji vždycky trápil. Její matka měla jedinečný dar naplnit svět krásou. Bylo jednoduché toužit po oněch ztracených letech, a jakmile se Blue při tom přistihla, hned s tím přestala. Nic nemůže vrátit minulost. To byla tvrdá lekce, kterou se naučila velmi záhy.

Bylo jí deset, když přišla válka a všechno zničila. Její otec byl náhle pryč. Přátelé jejího otce rovněž zmizeli. Audra velmi pečlivě zvažovala, co svým dcerám řekne, ale Blueina představivost si mezery v informacích vyplnila po svém. Cítila, že se nad světem stahují mračna, a věděla, že bezstarostné dny, kdy běhala po zahradě a hledala víly a kdy kolem ní panovala harmonie a rodiče jí zpívali ukolébavky, se nikdy nevrátí.

Dozvěděla se, že otec odjel, aby ochránil svou vlast, protože ve světě to už od přirozenosti chodí tak, že se tisíce a tisíce lidí úmyslně a systematicky zabíjejí navzájem. Tato realita společně s obavami o Kennetha změnila Blue z veselého dítěte, které ve všem vidělo něco čarokrásného, v zamlklou holčičku, která se držela zpátky, sledovala svět z bezpečné vzdálenosti a raději se ponořila do knih, kde všechno bylo snesitelnější. Audra si mohla říkat, co chtěla, aby ji ochránila před realitou války, ale nebylo to nic platné, protože Blue ji stejně vnímala.

„Je to tak citlivé dítě,“ šeptala Avis.

Když válka skončila, Blue bylo čtrnáct a Richmond se změnil. Ze společenského sálu v hotelu Star and Garter, kam Blue často chodívala na oslavy, se stala nemocnice. Mnozí z těch, které znávala, byli mrtví. Domácnosti se rozpadaly, protože služebnictvo si za války vydělalo lepší peníze ve zbrojovkách. Blue mívala dlouhé záchvaty sklíčenosti. Cítila, že šťastný svět, který znala, je nenávratně pryč.

Pak se vrátil domů Kenneth, navzdory všemu zdravý a nezraněný. „Nedovol, aby tě přemohla beznaděj, Blue,“ naléhal na ni. „Chápu to pokušení, věř mi, ale každý takto ztracený život je malé vítězství pro nepřítele. K čemu by bylo triumfovat ve válce, kdybychom potom protivníkovi dopřáli vítězství a nechali se likvidovat jeden po druhém, muži i ženy? Proto jsme přece nebojovali. Náš předchozí život byl opravdový. V realitě je prostor pro mnoho věcí, dobrých i špatných. Postarej se, aby ta tvoje byla co nejbáječnější. Není to jednoduché, ale je to náš úkol. A teď je ta pravá chvíle ho naplnit, má drahá. Ne v minulosti či v budoucnosti. Válka je příšerná věc. Ale už skončila. A odteď začínáme novou kapitolu.“

Avšak téměř vzápětí propukla epidemie španělské chřipky a vzala jim Audru, poslední záruku krásy a laskavosti. Nebo tak to alespoň Blue připadalo. Měla pocit, že ten hrozný žal už nevydrží. Postupně se z něj však vzpamatovala – vyšla ze zkoušky změněná, ale v mnoha ohledech k lepšímu. Nyní už znala hloubku vlastní odolnosti – nikdy netušila, jak silná dokáže být. Přežila, přestože zpočátku to bylo to jediné, co se k tomu dalo říct. Nevěřila, že může doufat v něco dalšího.

Posléze však opět začala vnímat krásu života. Jen občas a nahodile, například při zatrylkování ptáka na zahradě, nebo když zahlédla obzvlášť konejšivý paprsek slunce. Začala si postřehy zapisovat, sbírala je a shromažďovala jako drahocenné poklady. Život šel dál a ona už věděla, že vždy raději podlehne tomu věčnému kouzlu a nechá se zlákat krásou, než aby propadla staré beznaději.

Někdy ji to stálo velké úsilí, ale je tady, je jí dvacet jedna– už je dospělá! – a pořád má být zač vděčná. A stále odkládá své psaní – momentálně místo práce podlehla pokušení a přečetla si Juninu zprávu o své narozeninové oslavě. Dlouhá verze vyšla už včera a obsahovala podrobný a nadšený záznam otcova proslovu. Dnes noviny přinesly vzrušující shrnutí. Pokud někomu zpráva dosud unikla, potom tohle v novinách určitě nepřehlédne.

„Dopis pro vás, slečno Blue,“ vyrušila ji tmavovlasá baculatá Avis, která i ve svých padesáti vypadala stále k světu. Nyní vstoupila do pokoje a na stříbrném podnose jí nesla bělostnou obálku.

„Děkuji, Avis. Jak se ti daří?“

„Dobře, děkuju, slečno Blue. Když svítí sluníčko, mám dobrou náladu.“

„Já taky. Nedáš si se mnou čaj?“

„Nemůžu, slečno Blue, mám v troubě koláče,“ omlouvala se Avis a pospíchala zase pryč. Blue se usmála. Kdykoli měla Avis domácnost na povel, ustavičně něco pekla. Blue zasunula onyxový otvírák na dopisy pod záhyb obálky, rozřízla ji a dopis si přečetla.

„Dobrotivý Bože,“ vyjekla a přečetla si ho ještě jednou.

Nejdražší Blue,

ty jsi tak senzační. Bože, už zase jsem se nechal unést a plácl to, přestože jsem chtěl, aby začátek zněl elegantně. Ale už jsem roztrhal pět archů a tohle je poslední ze sestřiny složky dopisních papírů. Tak už bych to měl dotáhnout do konce.

Blue, jsi mi tak drahá – dražší než hnízdo ptáčeti, písnička vrabčákovi, zmije vráně. Jsi ta nejkrásnější dívka pod sluncem a uctívám zem, po které chodíš.

Kdyby ses uvolila mi napsat a možná, jednou, se mnou chodit, byl bych ten nejšťastnější chlapec na světě. Vím, že bych tě dokázal učinit šťastnou, Blue. Nesmím ti napsat, kdo jsem, tak to tvůj otec stanovil, ale moje a vaše rodina jsou si podobné, obě mají dlouhou zdejší historii. Byli bychom nerozluční. To bych hrozně rád. Nechal bych tě psát, Blue – nevadilo by mi mít manželku, která pracuje. Jsem mladý a moderní a nechci nic jiného, než abys byla šťastná. Dokonce bych ti i zahrál na housle, kdybychom byli jen sami dva.

Prosím odepiš mi, má drahá. Když vložíš dopis do dutiny ve staré jabloni u vás na zahradě, vyzvednu si ho tam. To je přece romantické, ne? Napiš mi, jestli si to taky myslíš.

Asi jsem na sebe prozradil moc. Nejspíš jsi uhodla, kdo jsem. Ale od toho večera na tvé oslavě nemyslím na nic jiného, než že ti musím napsat. Musel jsem ti říct, co k tobě cítím.

Odteď se tedy můžu přiznat, že jsem

Tvůj horoucí obdivovatel

Blue si uvědomila, že se při čtení kouše do rtu, a tak toho nechala a vyfoukla dlouhý proud vzduchu. Tolik o anonymitě. Opět dopis složila a vsunula ho do obálky. Bylo jí horko a celkově všelijak. Nakonec vyskočila a vyrazila hledat svého otce.

„Tati!“ zaječela.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Delphine Foleyové se zdálo o sestře. Ve snu bylo oběma dívkám kolem osmi, seděly v loďce, která se pohupovala na klidném modrém moři. Nic takového ve skutečnosti nikdy v dětství nezažily. Malá Delphine ve snu zavřela oči, vychutnávala pohlazení slunečních paprsků na tváři a něžné pohupování oceánu. Připadala si v bezpečí jako v obří kolébce a pod laskavým dohledem. Přála si tak zůstat navěky, ale někdo ji popadl za rameno a zatřásl jí, až málem vypadla z člunu.

Delphine neuměla plavat. Utopí se! Zápasila, prosila, ale slova nepřicházela. Nakonec přepadla do vody a nějaký hlas na ni křičel, že tohle je konečná… Foley!

Zprudka otevřela oči a s výkřikem se probudila. Ale nebyl to Foley. Byl to rozpačitě vyhlížející mladík v bekovce. Pustil její rameno, ustoupil stranou a zdvihl ruce, jako kdyby se vzdával.

„Promiňte, slečno, nechtěl jsem vás vyděsit. Ale tohle je konečná. Vidíte? Richmond. Raději jsem vás tedy vzbudil.“

Delphine se nechápavě rozhlédla. Není jí osm, je jí o dvacet víc. Nesedí ve člunu, nýbrž je ve vagonu podzemní dráhy, schoulená na sedadle. Rychle se napřímila a snažila se působit úctyhodně.

Richmond?

„Tak já už radši půjdu, madam.“ Mladík před ní couval, jako kdyby byla nebezpečný šílenec.

Delphine si odkašlala, aby získala čas. Poslední dobou měla potíže se plynule vyjádřit. „D-děkuji,“ volala za ním. „Mockrát d-díky.“ Ulevilo se jí, když na ni kývl, že ji slyšel. Opravdu mu byla vděčná. Kdyby ji neprobudil, jela by zase zpátky celou cestu do místa, kde nastoupila… Hrozná představa! Přesto. Richmond?

„Vážně, Delphine, ty jsi tak hloupá,“ zlobila se na sebe. Poslední dobou se dokázala vyjádřit bez zadrhávání jenom tehdy, když peskovala samu sebe. Vstala, popadla tašky a stejně jako ostatní zamířila k východu. Ale takhle to neplánovala. Nečekaná zajížďka ji vyvedla z míry. Toužila po šálku kávy, na jehož dně by našla zbytek jistoty, že dělá správnou věc. Možná načerpá odvahu v obsahu kabelky mezi těmi několika drobnostmi, které si vzala s sebou na cestu k nové budoucnosti. Patřila k nim třeba hubená peněženka, šunkový sendvič, důkladně vypraný kapesník. Nejrozumnější by bylo se otočit a jet rovnou zpátky – jízdenka byla platná jen do Victoria Station. Přinejhorším bude mít vážné potíže. Přinejlepším doplatí jízdné, ale to si nemohla dovolit.

Vystoupila ze soupravy. Slunce a stín se střídaly na kolejích podle toho, jak paprsky prosvítaly korunami stromů rostoucích kolem dráhy. Delphine se okouzleně rozhlédla. Nikdy na nádraží stromy neviděla. Lidé kráčeli po peronu pod širým nebem a s úsměvem předávali jízdenky průvodčím u vstupu. Delphine nervózně polkla.

Nádražní hodiny ukazovaly krátce po desáté. Ráno čekala, až Foley odejde do práce, a pak ještě hodinu pro případ, že by se náhodou vrátil domů. Jednou to udělal – popletl si směny, šel do práce v den, kdy měl volno, a když se vrátil, přistihl ji, jak na prahu mluví s Muriel, jejich sousedkou odnaproti. Delphine zrovna vyprávěla něco o tom, jak jsou muži bezmocní, když si mají sami uvařit. Byla to jenom zběžná poznámka, jíž chtěla vyjádřit s Muriel sympatie, protože její manžel Frank potřeboval jíst snad každou hodinu. Muriel, která nebyla zrovna kuchařka od přírody, dalo značnou práci, aby s jeho apetitem držela krok.

Foley ji tenkrát dovlekl do bytu, řval na ni, že se k němu chová neuctivě (jako kdyby si někdy sám uráčil namazat máslo na chleba), a nadával jí, že se fláká. Chtěla mu říct, že už zametla celý dům a uvařila hrnec vydatné polévky k večeři, a že se s Muriel zapovídala jenom na minutku, ale jinak to nešlo, protože když se člověk dostal Muriel do spárů, byla hrozně upovídaná a nedalo se jen tak odejít. Ale právě po téhle příhodě začala zadrhávat, takže z úst jí vycházely pouze nesouvislé úryvky: „F-Foley, já z-zametla… a p-p-polévku… M-M-Muriel…“

Foley se mohl smíchy potrhat a opičil se po ní – svěsil jedno rameno dolů v parodii na její trochu pokřivenou postavu a krčil se jako ona, když se snažila jít mu z cesty. Vypadal přitom jako groteskní skřet. Zároveň napodoboval její koktání: „J-j-já… Foley, Foley, Foley.“

Potom popadl těžký hrnec s vroucí polévkou a vychrstl ji na ni. Vzápětí jí dal vší silou ránu pěstí, až přišla o zub. Po té příhodě se naučila být nedůvěřivá a pokaždé si ověřila, jestli je Foley opravdu pryč. Užitečná lekce.

Dnes ráno, po hodině čekání, začala rychle balit. Dřív si sbalit se neodvážila, protože se bála, že by její tašku našel, ale mnohokrát si to v duchu nacvičovala. Věděla přesně, co kde má, a tak nemusela ztrácet čas hledáním ani přemýšlením. Stačilo pět minut a byla ze dveří. Muriel okamžitě vyskočila jako čertík z krabičky. Všechny hospodyně tady okolo byly jedna jako druhá. Celý den zůstávaly zavřené doma, uvězněné mezi čtyřmi stěnami a připravené kdykoli vykouknout, aby jim nic neuniklo.

„Delphine! Kam se chystáš tak brzy? Foley už odešel a bude pryč celý den, ne? Doufala jsem, že bychom si mohly dopoledne dát kafe.“ Delphine věděla, že kdyby se jen tak rychle protáhla kolem ní, bylo by to asi podezřelé. Ne že by se jí sousedé snažili v útěku od Foleyho zabránit. Spíš by jí zatleskali. Ale čím méně lidí o tom bude vědět, tím lépe, alespoň tak to Delphine viděla. Lepší pro všechny strany. Právě proto měla kromě své obvyklé kabelky přes rameno jen jednu tašku navíc.

„Zdravím, Muriel. J-jdu na Covent Garden. Chystám p-překvapení pro F-F-Foleyho. Je to t-t-tajemství. Hned jsem z-zpátky. Mám se p-pak z-zastavit?“

„Jasně! Přijď! Upekla jsem moc dobrý švestkový koláč. Když mi to překvapení ukážeš, kousek ti schovám. Je to pro něj k narozeninám, co? Kdy se asi vrátíš? Kolem dvanácté? Později?“

„Asi ve d-d-dvanáct. Švestkový koláč m-m-miluju. Tak s-se m-měj, Muriel.“

„Ty taky, Delphine.“

Potom už Delphine pospíchala na metro. A nyní se ocitla v té podivné nové zemi jménem Richmond. Šla pomalým krokem a nebyla si jistá, jestli je moudré zdržovat se ve vzdálenosti pouze zhruba patnáct kilometrů vzdušnou čarou od Foleyho. Na druhou stranu si nedovedla představit žádné jiné méně pravděpodobné prostředí, kde by na něj mohla natrefit. Možná to na kilometry není od jejího domova zase tak daleko, přesto jako by se ocitla v jiném světě.

KAPITOLA PÁTÁ

Fotografie v oválném stříbrném rámečku zachycovala Margaret Fawcettovou v den desátého prosince roku 1920. Ten den se z ní stala Midge Camberwellová. Tehdy jí bylo třicet devět, byla vysoká, hranatá a na panensky bělostné šaty měla nezpochybnitelný nárok. Závoj jí v úhledných vlnách splýval z nízko nasazené čelenky, asi tři čtyři roky předtím, než se z nich stal poslední výstřelek módy. Kennethovy dcery – nyní i její – na tomto módním doplňku trvaly.

Nějak se jí podařilo vypadat elegantně a moderně. Když se stala Midge Camberwellovou, jako mávnutím kouzelného proutku se změnila v někoho jiného. Vysoká plochá postava v dokonale naaranžovaných módních kreacích působila pružně a svůdně. A těch nádherných šatů měla celou řadu, přesto ani po pěti letech stále ještě tak úplně nedokázala svou postavu považovat za výhodu, a ne nevýhodu.

Obrázek z jejího svatebního dne ji přesně vystihoval: z hnědých očí jí hleděly obavy. Úzký nos vypadal tak nenápadně, jako kdyby ho umělec jen načrtl zběžným pohybem, a ruku svého ženicha svírala křečovitě jako pětileté dítě, a ne jako žena středního věku. A její snoubenec byl tak pohledný, tak pohádkově, oslnivě krásný…

Midge si povzdechla, odložila obrázek zpět na piano a opět se pustila do aranžování lilií ve váze. Nesourodá dvojice – oni dva s Kennethem. Jak se zrovna jí podařilo získat Kennetha Camberwella, byla jedna z těch naprosto šťastných záhad a Midge věděla, že stejně nechápavě nad tím kroutily hlavou všechny ženy v Richmondu. Když člověku spadne do klína taková neuvěřitelná výhra, bývá zde obvykle háček: dostaví se pocit závratě, vykolejení a obava, že zázrak nemůže mít dlouhého trvání. Dotyčný žije v ustavičných obavách, že o své štěstí zase přijde. Strach – plíživý, chronický, všudypřítomný – ho rozkládá zevnitř a zatíná mu do duše své neviditelné drápy… Nutí ho myslet na hrozné věci. A co hůř, i je dělat.

Lilie se jí zachvěla v ruce a okrový okvětní pyl poprášil leštěnou desku klavíru. Midge rychle zasunula stonek do vázy, objala se rukama kolem těla, přistoupila k oknu a zhluboka se nadechla.

„Midge?“

Když se ode dveří ozval Kennethův hlas, zprudka se otočila. Vypadal dnes obzvlášť elegantně ve svém světlém plátěném obleku a modré saténové vestě. V očích mu jiskřilo a Midge se rozechvělo srdce, ačkoliv věděla, že by už měla být dost stará a rozumná na to, aby se chovala tak pošetile.

„Drahoušku, proč ještě nejsi hotová? Za pět minut musíme jít.“

Midgino srdce se přestalo chvět, a naopak jí ztěžklo v hrudi jako kámen. Čekala ji dopolední oslava u příležitosti padesátin Roberty Gradyové. Dlouho obávaná a zázračně zapomenutá událost ji nakonec přece jen dostihla jako morová rána. „Kennethe, promiň, dočista jsem to pustila z hlavy.“

Kenneth na ni pohlédl s nevěřícným ohromením. On na žádnou společenskou událost jaktěživ nezapomněl. „Skutečně, drahoušku, vůbec netuším, jak to děláš. Ale teď se musíš rychle převléknout. Nesmíme přijít pozdě.“

Midge se zatvářila zkroušeně. „Opravdu tam musím jít? Nemohl bys jít tentokrát beze mě? Co kdybys mě omluvil, že mám bolesti hlavy nebo tak něco? Teď už se nestihnu náležitě připravit a vůbec se na tu oslavu netěším.“

Vypadal překvapeně. „Proč ne?“

„No, především ty lidi ještě tak dobře neznám. A všichni jsou tak…“ Kritičtí. Povýšení. Odstrašující. Nemluvě o tom, že všechny ženy budou s jejím manželem flirtovat. Zkrátka tomu nedokázaly odolat.

„Ale vždyť jsou to tak milí lidé. A ty jsi vždycky krásná. Prostě si na sebe něco hoď a práskneme do koní, Midge.“

„Ale Kennethe, vážně myslím…“

Ale už stál u ní, držel ji za ruce a usmíval se na ni. „Prosím, drahoušku. Udělej to kvůli mně.“

Midge nedokázala odmítnout. „Tak mi dej pět minut,“ svolila a za odměnu se dočkala jeho výrazu rozzářeného radostí. „Ale…“ Zarazila se. Jak vznést svou prosbu a neznít jako pětileté dítě? „Budeš… budeš mi dělat společnost, že?“

„Dělat ti společnost? Vždyť tam bude dobrých třicet lidí.“

„Já vím. Ale všichni s tebou chtějí mluvit… Jenom… si pro mě udělej víc času, ano?“

„Samozřejmě, drahoušku! Chci, aby sis to báječně užila! Stará Bobbie je trochu dračice, to je pravda, ale jinak tam budou samí slušní lidé a bude se oslavovat.“

Midge zamířila ven z místnosti a přiměla se neloudat se. Nahoře na sebe rychle hodila hedvábné šaty do půli lýtek s živůtkem pošitým drobnými říčními perlami. Vlasy naštěstí řešit nemusela, i když její mikádo bylo o pár centimetrů delší, než nařizovala poslední móda, a tak na něj shlíželi s nelibostí jak módní znalci, tak tradicionalisti. No, nechat se ostříhat už nestihne. Špičkou prstu si potřela rty trochou růže a potom ji zase setřela (finesy make-upu jí dosud zůstávaly utajeny). Byla hotová.

Slavnostní snídaně se konala v prostorném sále oblíbené restaurace Peach Tree v centru Richmondu. První, co Midge uvítalo u vchodu, byla obří hruď jen spoře zakrytá smaragdovou zelení a za ní se tyčila Roberta, která vrhla na Kennetha svůj dravčí úsměv.

„Kennethe, zlatíčko,“ vykřikla a zamířila k nim. „Tak jsi tady! Teprve teď mám pocit, že moje narozeninová oslava může začít. Speciálně pro tebe jsem nechala donést gin. Dej pusinku oslavenkyni!“

Byl to nepokrytý příkaz a Kenneth se poslušně naklonil, aby ji políbil na tvář. Roberta však na poslední chvíli otočila hlavu, a tak Kennethovy rty přistály přímo na jejích rudě natřených rtech. „Bobbie, ty divoško jedna!“ dobíral si ji, otřel si ústa a trochu překvapeně se zadíval na silnou rudou šmouhu na hřbetu ruky. „Všechno nejlepší k narozeninám, děvče. Vypadáš skvěle.“

Kenneth byl vždycky velmi dvorný. Tuhle jeho vlastnost měla Midge ráda. Nyní tedy sledovala, jak Roberta Gradyová líbá jejího manžela, tiskne se k němu svým mohutným poprsím a vrká mu do ucha, jak se na zdravou horkokrevnou ženu sluší a patří. Roberta vůbec nevypadala skvěle. Vlasy měla o několik odstínů černější, než když ji viděla naposledy. Byla oblečená jako… No, Midge si raději zakázala dál uvažovat. Škodolibost není hezká vlastnost. A Roberta za svůj zevnějšek nemůže. Změnit mohla akorát své chování, a to se bohužel stále zhoršovalo. Nyní se nenápadně vklínila mezi Midge a jejího manžela, nastavila jí záda a vedla dlouhý důvěrný monolog prošpikovaný větami typu: „A vzpomínáš, jak jsme…?“

Midge velmi potěšilo, když si ji Kenneth přitáhl k sobě. „Midge přišla taky,“ upozornil jejich hostitelku. Opravdu si vzal k srdci její poznámku, že by se jí měl víc věnovat.

„To je hezké,“ utrousila Roberta a tvářila se, jako že ji vidí prvně, přestože se potkaly už několikrát a Roberta jí dokonce byla na svatbě. „Zdravíčko.“

„Blahopřeji k narozeninám, Bobbie,“ pronesla Midge vřele. „Nemůžu vůbec uvěřit, že je ti padesát.“ A mluvila naprostou pravdu. Bobbie nevypadala ani o den mladší než na šedesát. „Těšila jsem se, že to s tebou oslavím.“

„To je báječné,“ utrousila Roberta a rozhlédla se. „Á, tamhle je Evaline Robinsonová a Millie Cuthbertová, ty se ti budou líbit.“

Midge se zadívala na dokonale oblečené ženy, které si s hlavami u sebe něco důvěrně šuškaly jako dvě nakloněné vrby. Nepochybně probíraly poslední skandály. „Děkuji. Musíš nás pak představit,“ řekla zdvořile.

„Panebože, ty jsi tak staromódní, Midge. Jaképak představování? Tady si na obřadnosti nepotrpíme. Pojď se mnou, Kennethe, drahoušku. Midge si pěkně poklábosí s děvčaty a ty si sedneš…“ A doslova násilím ho odvlekla, jako když pekař odtáhne pytel s moukou.

Midge za nimi hleděla s otevřenými ústy. Ženu jako Bobbie dosud nepoznala. Ona sama se prostě takhle nestydatě chovat nedokázala. Kenneth na ni vrhl přes rameno pohled, který byl zároveň omluvný, komicky vystrašený a pobavený. A Midge zůstala sama. Zaváhala. Navzdory názoru Bobbie Evaline ani Millie nevypadaly, že by je potěšilo vyrušení. Zatímco se Midge rozhlížela po davu hostů, nějaký postarší gentleman s prošedivělým knírem, který se velmi podobal Kennethově štětce na holení, po ní hodil kabátem. Instinktivně ho zachytila, ale pak se na muže nechápavě zadívala.

„No tak, holka, nestůj tam jak solný sloup,“ vyštěkl. „Odnes to do šatny.“

Midge se zamračila. „Pane, já tady nepracuji,“ pronesla mrazivě. „Jsem tu jako host.“

„Vážně? Zatraceně,“ zakoktat se muž, zrudl rozpaky, vyškubl jí kabát z ruky a pospíchal pryč.

No skvělé. Když kolem prošel číšník a nabídl jí sklenku šampaňského, Midge si ji vzala, přestože normálně příliš nepila. Bylo teprve půl jedenácté. Zamířila do tichého koutu, kde mohla pozorovat známé tváře, čekat na Kennetha a přemýšlet o svém osudu.

Zdálo by se, že Midge Camberwellové by mohly všechny ženy závidět. Štěstí ji potkalo už v poměrně pokročilém věku, dlouho poté, co se vzdala naděje na sňatek, a o to byla ta změna oslnivější. Ale totéž říkali lidé i o Blue – jaký má úžasný život a tak dále; ovšem nic nebylo tak jednoduché. Blue mohla být za mnoho věcí vděčná, to jistě, ale utrpěla i řadu šrámů.

Nejenže jí dětství poznamenala válka, ale navíc jí zemřela matka a to tu malou semknutou rodinu zničilo. A právě tato tragická hrozná událost zase umožnila Midge nalézt štěstí.

Kdyby Audra žila, Kenneth by byl stále šťastně ženatý, stále až po uši zamilovaný. Merrigan a Blue by měly matku, Elf by byl jejich drahý přítel a Midge by byla stále Margaret, žila by se svou matkou v East Dulwich životem úctyhodné prostřednosti a dusivé cudnosti. Kdyby Kenneth nebyl zdrcený žalem, nikdy by o ni nezavadil pohledem. Ve stejné míře, v jaké byla všední a obyčejná, byl on okouzlující. Ona byla nudná, on světaznalý a zábavný. Její život byl jedna velká šeď, jeho hýřil barvami.

Stačilo však, aby se jednou setkali na večírku, a všechno se změnilo. Hostitelka byla Midgina vzdálená příbuzná a pozvala ji do počtu. Kenneth se dostavil na naléhání hostitele. Přestože byl truchlící vdovec zlomený žalem, dodal večírku lesk. Nakonec na sebe náhodou narazili na balkoně, kde navzdory zimě oba vyhledali útočiště, aby unikli lidem, kteří se mačkali v sále. Kenneth v ní objevil zaujatého a soucitného posluchače a vzniklo mezi nimi pouto. Později jí řekl, že její upřímná laskavost představovala osvěžující změnu od všech ostatních žen, které sice předstíraly, že jeho trápení chápou, ale ve skutečnosti doufaly, že pokud se budou v jeho blízkosti vyskytovat dost často, jejich příležitost přijde.

Midgin soucit byl tehdy skutečně nelíčený a nesobecký – nikdy by ji nenapadlo, že by mohla mít políčeno na Kennetha Camberwella. Ani v případě, že by se už dávno nevzdala nadějí na sňatek, by nikdy nemířila tak vysoko.

Zrodilo se mezi nimi přátelství, které se rychle proměnilo v něco víc. Ani poté, co spolu prožili noc, na něj nekladla žádné požadavky. Nikdy by si nelichotila natolik, aby si myslela, že ji považuje za krásnou. Nepropadala klamným představám, že ji miluje. Jednoduše po tak dlouhém celibátu potřeboval útěchu fyzického vztahu. Toužil mít někoho blízkého, jenž by překlenul temnou propast, která se po Audřině smrti otevřela v jeho nitru. O nic jiného nešlo.

Margaret byla staromódní dívka. Žena. Nikdy nepatřila k těm, které svým založením nebo výchovou tíhnou k tělesným radovánkám. Přesto se právě pro ten typ vztahu se s Kennethem rozhodla, protože ho tolik milovala. A protože už déle nesnesla železné okovy svého panenství. Skutečnou podstatu své povahy člověk často odhalí z prapodivných důvodů, kdy stíny náhle vykreslí kontury světla s nebývalou ostrostí. Ano, Margaret Fawcettová byla počestná ctnostná dáma. Ale v tu noc, kdy se k ní Kenneth uchýlil s tváří mokrou slzami a ruce mu ztěžkly touhou, řekla ano, protože věděla, že kdyby odmítla, litovala by toho po zbytek svého života.

Opakovala si, že nesmí doufat ve víc než tu jednu noc. Když jí vyňal vlásenky z vlasů, přísně se v duchu nabádala: i když život zítra půjde dál jako dřív, musíš myslet na to, jaké jsi měla štěstí, že jsi mohla prožít alespoň tuto prchavou chvíli, kdy nad rozumem zvítězila smyslnost. Zrodí se nová, obohacená Margaret, po níž zatoužil, i když jen dočasně, tak vyhledávaný muž jako Kenneth Camberwell. Nová Margaret, která dokázala poskytnout pomoc nekonvenčním způsobem a oprostit se od vytčených pravidel. Představa jejího nového já byla stejně omamná jako dotek jeho dlaní, když jí stahoval punčochy, a jako jeho přerývaný dech na jejích ústech. Život však už nikdy nebyl jako dřív.

Následující ráno okamžitě porušila dohodu, kterou uzavřela sama se sebou, a začala toužit po něčem víc. Nezdálo se jí, že měla štěstí, naopak cítila křivdu, že musela čekat až do svých třiceti devíti – že jí život tuto zkušenost až dosud upíral.

Od seznámení ke sňatku to Kennethovi a Midge trvalo deset měsíců. Když ji požádal o ruku, snažila se mu to rozmluvit. Milovala ho natolik, že nechtěla, aby se nechal vlákat do pasti vlastní slušnosti. A měla v sobě příliš mnoho hrdosti. Ale Kenneth trval na svém.

A tak se její život od základu proměnil. Náhle měla nejen manžela, nýbrž i dvě skvělé nevlastní dcery. Bydlela v přepychu a nic jí nechybělo. Stala se součástí společenských kruhů, k nimž kdysi vzhlížela a do nichž by ráda patřila, kdyby se vůbec odvážila si něco takového přát. A nyní si v tomto prostředí připadala jako ryba na suchu.

Ozval se zvonek, který značil, že volná zábava před jídlem skončila. Midge se s úlevou vydala ke stolu. Alespoň bude pár hodin sedět vedle Kennetha. Vynořil se zpoza baru, ale ne s Robertou, nýbrž s překrásnou Cassandrou Tilleyovou, která se ho majetnicky držela pod paží. Tak se mu přece jen nakonec podařilo vyklouznout z Bobbiiných spárů, ale ji už vyhledat nešel. Midge si povzdechla. Nedělala si starosti: Kenneth byl čestný muž a Cassandra byla zhruba ve stejném věku jako Blue. Nemohla však popřít, že pohled na to, jak ho dívčina pozornost těší, ji rozčilovala.

U stolu ji čekalo další zklamání: byl tam přesný zasedací pořádek a ji usadili mezi dva muže, které téměř neznala. A Bobbie bude určitě sedět vedle mého manžela, zuřila v duchu. Nakonec však nastala druhá možná nejhorší varianta. Kenneth usedl do čela tabule. Vypadalo to, jako kdyby celé akci předsedal – jako kdyby v Bobbiině životě zaujímal obzvláště důležité místo. A Kenneth předsedal moc rád. Nabízenou pozornost tedy přijal, dostál příležitosti a bavil celý svůj konec tabule. Midge byla příliš daleko, než aby slyšela jeho vtipy – připadala se, že se nachází na chladném zastíněném místě, kam už sluneční paprsky nedosáhnou.

Koneckonců to však bylo jenom jídlo, jenom jedno dopoledne. Midge se tedy usadila a věnovala se společenské konverzaci s hosty po svém boku. Ukázalo se, že jsou to moc příjemní lidé. Koutkem oka však sledovala druhou stranu tabule a všimla si, že na místě vedle Kennetha se to střídá jako na kolotoči. Pokaždé, když k němu zalétla pohledem, seděla vedle něj jiná žena. Konečně byla oslava u konce. Kenneth přišel za ní a překypoval dobrou náladou.

„Moc jsi mi chyběla, Midge,“ usmíval se na ni a objal ji kolem pasu. „Užila sis to? Přece jsem ti říkal, že to bude báječná zábava, ne?“ Políbil ji na krk.

Výjimečně se od něj odtáhla. Neměla náladu. Vyzvedli si pláště, a když odcházeli, všichni se s Kennethem chtěli rozloučit. Midge už ztrácela trpělivost. Cestou domů jí Kenneth vyprávěl všechny drby, které se dozvěděl na svém konci stolu, a Midge skřípala zuby a mlčky poslouchala. Možná se měla ohradit, ale ženy jejího věku nebyly vychované k tomu, aby kritizovaly vlastního manžela. A Midge se dokonale naučila nechávat si své myšlenky pro sebe. Koneckonců na tom záviselo úplně všechno.

Návrat do Ryan’s Castle byl jako návrat do světa, v němž všechno dávalo smysl. Midgino nebe. Od prvního okamžiku cítila, že tam patří, přestože před ní tam kralovala Audra. Midge se bezhlavě zamilovala – nejprve do Kennetha a potom ještě jednou, do tohoto domu.

Nikdy ho nechtěla opustit – ani Kennetha a děvčata. Přestože to byla iracionální představa, nedokázala se zbavit obav, že jednou bude muset odejít. Tento strach ji pronásledoval s takovou intenzitou, že na ní spočíval jako věčný stín a svazoval ji na každém kroku.

KAPITOLA ŠESTÁ

Delphine měla na richmondském nádraží štěstí – poprvé za dlouhou dobu. Průvodčí, který vybíral lístky, se zrovna dohadoval s nějakou objemnou dámou v levandulové halence a všechny pasažéry netrpělivým gestem popoháněl kupředu. Delphine tedy bez potíží vyšla před nádraží a postupovala s ostatními. Ocitla se v pěkné boční ulici lemované obchůdky, v nichž se prodávaly klenoty, klobouky a čokoláda – samé krásné a přepychové zboží, které si nikdy nebude moct dovolit. Od pohledu na všechny ty hezké věci se nedokázala odtrhnout, a když se jí to přece jen podařilo, objevila další pozoruhodnost: mezi starými cihlovými domy pokrytými mlhou purpurových kvítků narazila na osluněný park. Muži v bílém tam hráli kriket a zdvořilé ťukání paliček se neslo svěžím dopoledním vzduchem.

Delphine zahlédla kavárnu, vešla dovnitř a dala si šálek čaje a moučník, přestože na to vydala část svých tvrdě naspořených peněz, které potřebovala… no, na živobytí. Ale dopřát si kratičký oddech od všech úzkostí, na okamžik odložit strach stranou, třeba jen na jednu jedinou hodinu, vnímala jako nepředstavitelný přepych – přepych, který si navzdory všemu mohla dovolit. Útěk od Foleyho v ní probudil nebezpečný pocit euforie.

Navíc tak měla čas se uklidnit a zase vzít rozum do hrsti. Nečekaná situace ji vyvedla z míry. Prohlédla si plánek metra a pochopila, jak se to stalo. Chtěla vystoupit na Victoria Station, ale usnula a zastávku přejela. To nebylo nic zvláštního – pořádně se nevyspala už celé roky. A navíc ji zřejmě přemohl pocit úlevy z toho, že se zbavila Foleyho a utekla z toho strašného domu. Ale bylo by předčasné ztratit ostražitost.

Ověřila si čas na nástěnných hodinách. Ještě bylo stále brzy. Muriel si pravděpodobně dosud nezačala dělat starosti, co se s ní stalo. Zatím není pozdě uchýlit se k původnímu plánu – vrátit se na nádraží a stihnout vlak do Sussexu, kde bydlela její dávná kamarádka ze školy. Tak dávná, že Delphine se o ní před Foleym nikdy nezmínila. To se dokonale hodilo. O Betty už roky neměla žádnou zprávu, ale stále si pamatovala jméno její vesnice, a proto se rozhodla, že tam zajede a vyptá se na ni. Betty měla ke své rodině vždycky blízko, s největší pravděpodobností se tedy nepřestěhovala daleko. Alespoň v to Delphine doufala. Pokud se jí poštěstí Betty najít, určitě bude v bezpečí. Foley je chytrý a odhodlaný, ale jakmile se Delphine dostane z Londýna, jak by mohl zjistit, kam se uchýlila? Může jenom hádat naslepo. Delphine si byla jistá, že jí Betty pomůže. Kdysi byly dobré kamarádky.

Tato nečekaná zajížďka ji však zaskočila způsobem, který nepředpokládala. Nikdy by si nepomyslela, že na ni bude mít takový vliv krása a bohatství – vždyť prožila dvacet osm let a nezažila ani jedno! Přistihla se při pošetilém přání, aby tam mohla zůstat, ale její jediná šance byla držet se původního plánu. Stále ještě mohla v poledne sedět ve vlaku směr Sussex, zatímco Muriel jí bude krájet kus koláče a vyhlížet ji.

„Přijela jste na jednodenní návštěvu, slečno?“ zeptala se servírka, když přinesla Delphine účet.

Delphine přikývla. Samozřejmě že vypadala jinak než zdejší lidé.

„Asi máte namířeno k řece,“ pokračovala dívka vesele, jako kdyby právě tam směřovaly kroky každého návštěvníka zdejší kavárny.

„K-kde…?“

„Kde to je? Rovnou přes park a po cestě. Je to sotva pět minut.“

Delphine opět přikývla, což bylo jednodušší, a vylovila pár mincí. „D-d-děkuji,“ vysoukala ze sebe, když odcházela.

„Chudinka malá!“ politovala ji servírka. Delphine ještě nebyla z doslechu a cítila, jak jí rudne tvář.

Měla jít rovnou na nádraží. To bylo jediné rozumné řešení, jak Foleymu utéct. A musela to udělat rychle. Zároveň však toužila vypravit se k řece. Chtěla vědět, jestli podobně jako domy, lidé a vzduch je i Temže v Richmondu jiná. Delphine znala ohbí řeky nedaleko matčina domu v Aldgate. Tam byla voda hnědá a kalný proud se jako mrzutý tlustý červ kroutil pod Tower Bridge.

Temže tu byla skutečně jiná. Delphine vyšla na širokou osluněnou stezku lemovanou vysokými bílými budovami, které působily neskutečně vznešeně. Řeka zde měla zelenkavou barvu, byla překlenutá řadou můstků a na březích rostly skupinky vrb, které se nakláněly nad hladinu. Z bohatě olistěné koruny se snesla břidlicově šedá, pravěce vyhlížející volavka a klouzala k vodní hladině. Kachny kvákaly a labutě teskně volaly, jako kdyby okolnímu světu hlásily uplývající čas. Byla to překrásná scenerie a Delphine teprve nyní pochopila, jak prahla po kráse. Bůh ví, že si jí zatím užila poskrovnu. Stáhla si šátek trochu víc do tváře, aby ji zakryla. Kvůli počasí ho nepotřebovala, ale pár si jich vzala na sebe, protože se jí už nevešly do tašky. Bylo příšerně horko, ale stejně byla radši zakrytá.

Nyní, když viděla řeku, nastal čas vrátit se, a přesto Delphine stále otálela. Jaké to asi je, bydlet na takovém místě? Probouzet se každé ráno do krásy, trávit dny obklopená přepychovými domy a paláci s výhledem na tiché vrby a zasněnou vodní hladinu? Jak taková zkušenost formuje podobu života?

Delphine se rozhodla, že si dopřeje poslední přepych. Udělá si krátkou procházku kolem řeky až k půvabnému bílému můstku a pak se otočí a vrátí. Půjde co nejpomaleji a bude se usilovně soustředit na každičký centimetr cesty, na každý krok. Tak na ní možná toto místo zanechá navěky svůj otisk. A ona na něj nikdy nezapomene. A třeba i ona zanechá svůj otisk zde… a snad tato vzájemná pečeť ji jednoho dne přivede zpět, až se časy změní. Kouzlem. Ale aby se uskutečnilo, musí se ona opravdu hodně moc soustředit.

KAPITOLA SEDMÁ

„To psal samozřejmě Foster,“ prohlásila Blue rozhořčeně, když Merrigan a Tabitha dopis dočetly a mohly se potrhat smíchy. Jejich veselí však Blue nesdílela. Seděly u řeky v jednom z těch parných letních dopolední. Merriganina malá Cicely dřímala v košíku jako Mojžíš a vrby si toužebně smáčely špičky prstů ve vodě, v níž se odrážely stromy, obloha a nekonečnost.

„Ano, to je pravda,“ lapala Tabitha po dechu. Smála se tak hlasitě, až se zalykala. „Určitě. Je to jeho písmo a můj dopisní papír. Takže mi vyplýtval celou zásobu z dopisní sady? Proboha, mladší bratři jsou prokletí. Buďte rády, že žádného nemáte… Jé, děvčata, moc se omlouvám,“ lekla se a napřímila se. „Propána, jak jsem mohla něco takového říct? Já to tak nemyslela…“

„To je v pořádku, Tabitho, my víme, co jsi myslela,“ uklidňovala ji Blue. „Tady jde o tvého bratra, ne našeho. Ale popravdě řečeno tahle záležitost s Fosterem není zrovna legrace.“

„Naopak, je to k popukání,“ oponovala jí Merrigan.

„Není! Chudák kluk. Raní to jeho city. Už jsem pořádně vyčinila tátovi. Kvůli jeho lehkovážnému vrtochu utrpí můj dobrý kamarád šrámy na srdci. Kvůli tátovi si teď každý myslí, že mě může nahánět, ale tak to není!“

„Fosterovi je sedmnáct,“ připomněla Tabitha a přimhouřila oči. „Srdce není zrovna orgán, o jaký mu tady jde.“

„Tab, nebuď sprostá!“

„Ale je to pravda. Bez urážky, drahoušku, ale jakmile mu naliješ čistého vína, najde si jiný objekt své touhy, nad nímž by mohl vzdychat. Není to konec světa. Velmi rychle zase přijde k rozumu.“

Blue si vybavila jeho zbožňující pohledy onehdy na večírku a poskakující ohryzek a nebyla si tak jistá. Doufala, že Tab má pravdu, ale sedmnáct je choulostivý věk a zraněné city pálí o to víc, když je ostatní zlehčují. Blue s lidmi raději zacházela opatrně. Člověk nikdy neví, s kým má tu čest.

„Pokud si o něj děláš takové starosti, Blue, tak mu dej šanci,“ navrhla jí Merrigan licoměrně. „Jak říká – je z dobré rodiny. A nechal by tě pracovat.“

Tentokrát si Blue dovolila se taky usmát. Při pomyšlení, že by neohrabaného klackovitého Fostera, kterého znala od dětství, brala vážně a dovolila mu nějaké důvěrnosti, jí pobaveně zacukaly koutky. „Nemluv nesmysly,“ odbyla sestru a pozorovala trio kachen, které přistály na vodě a vykreslily na hladině tři zvlněné překrývající se brázdy.

„Chceš tím snad naznačit, že se ti Tabin bratr nelíbí? No, neurazila bys ses, Tab?“ prohodila Merrigan, která nikdy neodolala, když mohla někoho popíchnout.

„Ani v nejmenším,“ opáčila Tabitha klidně, zaklonila se a opřela se o lokty. „Je to milý kluk, ale trochu natvrdlý. Není ani zpola tak chytrý, hezký a okouzlující jako já – díkybohu, že když se nadělovalo, dostala jsem větší krajíc. A upřímně řečeno, měl přece zaujmout Blueinu představivost, propána. Jak může někdo, kdo chce získat srdce dívky, mluvit o zmijích? Myju si nad ním ruce…“

„Já si taky zmyju ruce,“ vyprskla Merrigan a probudila Cicely, ta vypískla a nabručeně se po nich podívala.

Blue protočila panenky a obrátila se k nim zády. Byla to třeskutě vtipná dvojka, ale někdy trochu únavná, když měl člověk starosti. Nařídila otci, aby Fostera při nejbližší příležitosti dostihl a vysvětlil mu – zcela jednoznačně –, že to všechno bylo jenom takové plácnutí do vody a že se tím vůbec nemá zabývat. Ať si táta sní, co si nadrobil. Snad to bude první a poslední dopis! zadoufala.

Ráda pozorovala ptáky a tady u vody bylo labutí, hus a kachen na tucty. Po peří poznáte je, napadlo ji a vylovila zápisník a tužku, protože se jí ta slovní hříčka zalíbila. Ovšem netušila, jestli se jí někdy bude hodit. Zápisníky měla plné podobných útržků, které jí bleskly hlavou, ale byly nepoužitelné, když se chystala napsat něco podstatného.

„Navigátor husí letky,“ říkával Kenneth, když byla Blue malá a nadšeně mávala husám, které táhly oblohou nad hlavou. Při té vzpomínce se usmála.

Vzápětí zavadila pohledem o postavu, která kráčela podél řeky směrem k starému viktoriánskému stavidlu. Byla to žena a působila tak nesnesitelně osaměle, až to bilo do očí. Blue se napřímila a napřela zrak, aby lépe viděla. Možná to bylo tím obnošeným pláštěm, že žena vypadala tak nepatřičně. Anebo tím, že vůbec měla na sobě plášť, když počasí to rozhodně nevyžadovalo. A pak ten její postoj – schouleně a pomaličku se vlekla kupředu, krok za krokem, jako kdyby klást nohu před nohu jí činilo nepřekonatelné potíže. Hlavu měla sklopenou, a pokud Blue nešálil zrak, tak ramena měla trochu nakřivo. Čišela z ní beznaděj a Blue zaplavil soucit.

„Vidíte tam tu…?“ začala, ale potom se všechno zběhlo ráz naráz. Nejprve se ozvalo řinčení a dusot a potom se na scénu vřítil kůň. Blue ho ihned poznala: byl to Albert, který tahal mlékárenský povoz. Bílou srst mu pokrýval zpěněný pot, chomout a jedna zlomená postranice za ním vlály a kůň se hnal tryskem k Richmond Bridge. Ozývaly se vyděšené výkřiky kolemjdoucích a piknikujících lidí, kteří mu uskakovali z cesty. Všichni, až na cizinku. Ta se dál šinula krok co krok kupředu, jako kdyby zmatek vůbec nevnímala.

„Copak je opilá?“ podivila se Tabitha, která sledovala směr Blueina pohledu. „Proč neuhne? Hej, hej vy tam!“ začala volat a zběsile máchala rukama. Ale žena se plahočila dál stejným tempem, zatímco Albert se řítil stále vpřed, těžká kopyta duněla a smekávala se na kamenném dláždění a ostrý roztřepený konec zlomené postranice se mu komíhal až nebezpečně blízko nohou.

„Vždyť spadne!“ vyjekla Blue a vyskočila. „Nebo tu ženu srazí!“ Rozběhla se a přitom hlasitě křičela: „Hej! Uskočte, rychle! Splašený kůň!“

Žena se na poslední chvíli probrala ze zamyšlení a uskočila na stranu. Bohužel však na špatnou a s mohutným šplouchnutím spadla do vody.

Blue zaváhala. Ocitnout se v mělké vodě v těžkých šatech nebylo zrovna ideální, ale nejde o život, zato Albert nyní klopýtl, jak mu uvolněná tyč zavadila o nohy a zpomalila jeho zběsilý úprk. Pokud spadne na kamenné kostky, roztříští si kolena a to byl konec nejedné koňské kariéry. Navíc Paul, který pracoval v mlékárně, bude mít problémy. Blue si jen vzdáleně uvědomovala, že její sestra za ní něco volá. Skočila před Alberta a začala před splašeným zvířetem, které hlasitě odfrkovalo a koulelo očima, odhodlaně máchat rukama, aby ho zastavila.

„Stůj, Alberte!“ křičela, zatímco valach tančil a klopýtal na kluzkých kamenech a krátce se postavil na zadní. Předními kopyty máchl v blízkosti jejího obličeje a Blue opět zaslechla, jak Merrigan zaječela, ale podařilo se jí před úderem uhnout a vší silou mu vrazila ramenem do hrudníku. Potom popadla otěže těsně u brady a zprudka jimi cukla dolů. „Stůj!“ nařídila mu znovu a ulevilo se jí, když cítila, že kůň s ní přestal bojovat. „No tak, klid,“ mumlala. „Ty jsi ale trdlo. Už je to dobré. Hezky stůj, táák.“

„Děkuju, slečno Blue, děkuju!“ volal Paul, který konečně doběhl až k nim. Blue pevně svírala otěže a Paul přejel rukama po Albertových nohách. „Vypadá to, že si nic neudělal, slečno, ustál to. Jsem vám vděčný…“

„To je v pořádku, Paule. Jsem ráda, že nespadl.“

„Já taky, slečno. Už jsem se bál, že přijdu o koně. Ne každá mladá dáma by se takhle zachovala.“

Vzápětí přiběhla Merrigan a sevřela sestru v objetí, jako by z ní chtěla vymáčknout duši. Pořád dokola opakovala: „Ach Blue!“

„A kde je ta žena?“ rozhlížela se Tabitha, která pospíchala za Merrigan a na ruce se jí jako kyvadlo divoce pohupoval košík s dítětem. „Nespadla náhodou do vody?“

„Panebože, ano!“ vyjekla Blue a utíkala k řece. Na strašlivý okamžik neviděla nic než loďky a ptáky a představovala si, jak se nad cizinkou nenávratně zavírá zelená hladina. Ale potom Merrigan ukázala před sebe a Blue zahlédla tmavou mokrou hlavu, která nadskakovala na hladině jako lachtan. Žena se zuby nehty držela loďky a vypadala zkamenělá strachy. Musel to být pro ni hrozný šok.

„Jste v pořádku?“ zavolala na ni Blue. „Poplavte k nám. Není to daleko. Pomůžeme vám.“

Žena neodpověděla, ale dál křečovitě svírala loďku a pohupovala se na vlnách.

„Neumí plavat,“ pochopil Paul. „Určitě. Prosím, slečno Blue, podržte na chvilku Alberta. Já jí pomůžu.“

Skočil do loďky, pak přeskočil na další a další, až dospěl ke člunu, jehož se držela neznámá žena. Loďka se zhloupla, žena vykřikla a pustila se. Blue si přitiskla ruku na ústa, ale Paul padl na všechny čtyři, nahnul se, popadl ženu za kabát a držel ji za límec jako mokré kotě. „Chytněte se mě za ruku, slečno,“ slyšeli ho.

„Páni, to je tak strašidelně vzrušující,“ mumlala Tabitha a odložila košík s dítětem na zem, aby se mohla lépe soustředit.

„To není žádný kbelík, je to koš s mým dítětem,“ zaprotestovala Merrigan.

„A to tvoje dítě váží tunu. Je to malý nosorožík.“

Paulovi se nějak podařilo ženu vytáhnout z vody a dostrkat ji z loďky na loďku až ke kamenné zídce, kde na ně Blue a ostatní čekaly. Paul pak postrčil ženu zespodu a Tabitha s Merrigan ji popadly za ruce a podařilo se jim ji dostat na suchou zem. Žena se zhroutila na trávu a vypadala jako beztvará hromádka mokrého šatstva. Paul se vyhoupl břeh, znovu poděkoval Blue a odvedl si Alberta.

Blue si přidřepla vedle neznámé ženy. „Je vám něco, má drahá? Teď už jste v bezpečí. Postaráme se o vás. Jak se jmenujete?“

Žena se posadila a rozhlédla se. Několikrát otevřela a zavřela ústa, ale nevyšlo z nich ani hlásku. Asi je stále v šoku, usoudila Blue. Prohlédla si ženiny vodou nasáklé těžké šaty, křivá ramena a velkou trojcípou zarůžovělou skvrnu na levé tváři – asi mateřské znaménko, které trochu hyzdilo jinak hezký obličej. Nejvýraznější na ní byly dlouhé temné vlasy, které teď působily jako lesklá mokrá stuha, a velké modré oči, jejichž pohled napovídal, že viděly až příliš mnoho strašných věcí.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se znovu Blue laskavě. „Já jsem Ishbel Camberwellová, ale moji přátelé mi říkají Blue.“

KAPITOLA OSMÁ

Postupně Delphine přišla k sobě. Nakonec pád do vody přežila. Pohled na nezadržitelně se blížící hladinu a děs z utonutí jí až strašidelně připomněl sen, který se jí zdál o něco dřív v metru. Kalná čpící říční voda se jí vsákla do těla. Sice chtěla, aby se na ní toto místo otisklo, ale tohle bylo až příliš.

Hleděly na ni tři cizí tváře – všechny patřily krásným, elegantním a mladým ženám. Nyní nebyl nejvhodnější čas na „fantazírování hloupoučké Delphine“, jak tomu posměšně říkal Foley. Jedna z žen – ta se zlatými vlasy, tmavýma očima a bledou pletí – na ni hleděla obzvlášť soucitně.

„Moji přátelé mi říkají Blue,“ povídala zrovna.

„D-D-Delphine,“ vysoukala ze sebe Delphine a natáhla mokrou ruku. Zlatovlasá dívka – Blue – jí potřásla.

„Moc hezké jméno,“ odpověděla. „Musela jste se hrozně leknout,“ dodala. „Bydlíte nedaleko?“

Ve zcela jiném světě. Delphine zavrtěla hlavou.

„Potom musíte jít s námi a usušit se. Nemůžete přece jet v mokrých šatech.“

„Ne!“ Představa, že by se ještě víc zdržela – a promáčenými šaty pocákala cizí dům a musela odrážet zvědavé otázky –, ji vyděsila natolik, že zase našla řeč. Už tak otálela příliš dlouho. „Je teplo.“ Naučila se, že tyhle krátké jednoduché věty fungují nelépe. Působila sice potom příkře, ale zdvořilejší fráze, jimž by dávala přednost, byly nad její schopnosti. „Uschnu. D-děkuji.“

„To je nesmysl,“ prohlásila druhá dáma, která připomínala tu první, ale místo plavých vlasů měla hnědé, byla urostlejší a vypadala rázněji. „Možná se nenachladíte, ale chodit celá mokrá a lepivá je hrozně nepříjemné. A taky jste prožila šok. Pojďte, není to daleko.“

„Navíc…,“ přidala se třetí dívka, ta s černými vlnitými vlasy a očima zelenýma jako jarní tráva, „… kde máte věci? Delphine, tak se jmenujete, že? Neměla jste kabelku nebo tak něco? Ale… u sebe nic nemáte.“

Delphine se rozhlédla a ke své nevýslovné hrůze viděla, jak její brašna odplouvá po řece. A za ní, pokud ji pohled neklamal, se jako úhoř stáčel popruh její kabelky. Delphine začala naříkat. Nemohla si pomoci.

„A zatraceně,“ vyhrkla zelenoočka. „Tamhle cosi plave, to bude asi ono. To je pech, holky. Mám požádat jednoho z těch veslařů, aby kabelu začali stíhat?“

„Za pokus to stojí,“ mínila Merrigan. „Upaluj, zlato. Hlavně se nezdržuj flirtováním.“

Zůstaly tedy jen dvě. Sestry, tím si byla Delphine jistá, nejen kvůli podobě, ale i proto, že se k sobě chovaly tak bezprostředně. Ani se nemusely domlouvat, prostě ji vzaly pod paží a pomohly jí na nohy. „Nebojte se,“ chlácholila ji Blue. „Tab vám tašku zachrání – miluje výzvy. A i kdyby se jí to nepodařilo, není to konec světa, klidně vám peníze na cestu domů půjčíme. Nemějte strach. Kde bydlíte?“

Delphine definitivně ztratila řeč.

Odešla jsem z domova a nemůžu se vrátit. V ustavičném strachu žiju pět let. A v tašce jsou nejen peníze na dnešní den, nýbrž veškeré mé dosavadní úspory. A tohle je opravdu konec světa… Všechny tyhle myšlenky vířily Delphine hlavou a tam i zůstaly.

„To je jedno, nebojte se,“ pokračovala Blue, jako kdyby pochopila, že tady jde o něco víc. „Napřed vám obstaráme suché oblečení, uvaříme horký nápoj na zahřátí a pak se uvidí. Tab přijde za námi. Nedělejte si starosti,“ uzavřela rázně, vzala Delphine pod paží a nijak nedbala na to, že z promáčeného pláště se mokrá skvrna šíří na rukáv jejích hezkých citronových šatů. Vyrazily – vystoupaly po kamenných schodech na cestu a pak pokračovaly nahoru na kopec Richmond Hill.

Dům předčil Delphinina nejhorší očekávání – to znamenalo, že byl mnohem majestátnější a výstavnější, než si představovala.

„T-tady bydlíte?“ podivila se, když vstoupily do chladivé vzdušné haly.

Blue přikývla. „Mám štěstí. Mluvím o sobě, protože Merrigan je vdaná a už tady nebydlí. Ale má dům kousek odtud. Tohle je její dcera Cicely.“

Delphine si dosud košíku s dítětem nevšimla. Nyní do něj nakoukla a při pohledu na holčičku na chvíli zase našla slova. „Ta je roztomilá! Jako andílek. M-m-mohla bych…? P-promiňte, samozřejmě že ne. Jsem celá m-mokrá.“

„Pochovat?“ doplnila za ni Merrigan. „Jistěže ano. Napřed byste se ale měla převléct do suchého a potom si ji klidně pochovejte. Je to mazel.“ Pak vyšla na chodbu a volala někoho jménem Midge.

„Pojďte,“ pobídla ji Blue a vzala ji za ruku. Gesto působilo přirozeně a sestersky. Delphine laskavost tak dlouho postrádala, že nyní nabízenou ruku přijala bez váhání.

„Tohle je můj pokoj,“ vysvětlila jí Blue a vedla ji do místnosti vymalované pudrovou modří barvy motýlích křídel. Ten odstín v Delphine vyvolal představu pohádkových paláců a princezen a všech těch neskutečných věcí, na něž běžně neměla důvod myslet. Na okně, z něhož byl výhled do zahrady, visely bílé mušelínové záclony. Delphine venku zahlédla zelený trávník a kolem okenního rámu se třepotaly zelené lístky. Stály tam okrouhlé nádoby přetékající květy všech barev od modré a růžové přes fialovou až po krémovou a lustr byl sestavený z křišťálových kapek. Delphine si mimoděk povzdechla. Taková krása měla velkou moc, cítila ji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milostný dopis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.