ZVĚSTI

Copyright © Aleš Novotný, 2021

Cover Illustration © Leny Vítková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7491-1

Věnováno dědovi a babičce

Za všechnu lásku, podporu a vzpomínky,

o které jste se se mnou podělili

„Teď když jsme se naučili létat v povětří jako ptáci

a potápět se jako ryby, zbývá už jen jediné –

naučit se žít na zemi jako lidé.“

George Bernard Shaw

Prolog

Nikdo z nás přesně nezná okamžik toho, kdy zemře.

Ten moment, když jsme ještě součástí světa – máme sny, vzpomínky, rodinu, životního partnera nebo partnerku, dům, auto, plány na prázdniny nebo víkendy, cítíme strach, radost, bolest, smutek, vnímáme tmu, světlo, chlad i teplo, slyšíme hlasy, smích, křik, pláč – a pak najednou… nejsme součástí ničeho. Život zmizí, jako když rozfouknete semínka pampelišky. To něco, čím jsme kdysi byli, se ocitne tam, odkud nás nikdo nemůže vzít zpět. Všechny ty věci, na kterých tak strašlivě a urputně záleželo, se stanou zbytečnými a bezvýznamnými. Všechny samozřejmosti, které zažíváme denně, přestanou existovat. Smrt nezajímá, jestli má dotyčný tučné konto, velký dům, neposkvrněnou duši nebo čisté srdce, zdali moc hazarduje nebo je nejšťastnějším člověkem na planetě. Ano, smrt byla, je a bude imunní vůči všemu a všem. Bez výjimky.

Eriku Janotovi bylo před nedávnem osmnáct let a nad smrtí přemýšlel všeho všudy dvakrát, nanejvýš třikrát v životě. Proč taky? Byl mladý, zdravý, cílevědomý, užíval si života každým douškem. Bylo v něm tolik bující činorodosti, že smrt pro něj představovala jen mlhavý pojem, který není potřeba brát v potaz. Alespoň zatím ne. Nikdy se nezúčastnil žádného pohřbu, nikdy nebyl svědkem ničí smrti, nikdy neviděl zesnulého člověka. Všichni se shodovali na tom, že Erik Janota je plný života.

Ale toho říjnového sobotního večera se mělo všechno změnit. Toho dne měla jeho život zhatit tragická událost.

Onen osudný den začal jako každý jiný. Erik ráno vstal, poseděl chvíli s rodiči u jídelního stolu, kde probíhala konverzace na téma škola a povinnosti, šel si s mladším bratrem zakopat na zahradu, přestože počasí bylo sychravé a nevlídné, a Erik souhlasil jen proto, že ho o to sourozenec požádal. Máma připravila oběd. Kuře a brambory. Odpoledne, kdy jeho táta se starším bratrem odjeli do města na výstavu starých motocyklů, si zahrál počítačovou hru a přečetl pár stránek knížky, která ho docela zaujala, ačkoli čtení příliš neholdoval. V podvečer se za ním na skok zastavil jeho kamarád kvůli úkolu do školy.

A večer odešel Erik ven. Vyšel domovními dveřmi a nikdy se už neměl vrátit. Něco takového nelze předjímat. Jistě, stává se to, ale proč by se to mělo přihodit právě jemu? Proč právě dneska? Proč zrovna dvacátého prvního října?

Nebe bylo temné jako hlubiny jezera, bezhvězdné, prostě jen černý prostor, jenž nás tolik ohromuje svou nekonečností.

Erik se shodou několika náhod ocitl v bývalém lomu u lesa. A nebyl tam sám. Popíjelo se. Vypil pár piv, ale ne moc. Tak akorát. A nezávazně se mluvilo. Jen občas se místem rozlehlo to pronikavé tísnivé ticho, které narušovala jen noční zvěř. Jak každý ví, slova umí být nebezpečná, mocná – dokážou v člověku vyvolat emoce a ty zase mohou podnítit různé reakce, které mohou přecházet v činy. Klidná, bodrá konverzace se může proměnit v křik, urážky a obviňování. A to může vést k fyzickému kontaktu, kdy tomu druhému ublížíme.

Když Erik ucítil, jak padá dozadu, zrakem zaznamenal rozeklané skalní stěny a potemnělou oblohu nad sebou, než hlavou narazil na ostrý vyčnívající balvan, který ho zbavil života.

Kdysi někde četl, že průměrný člověk za svůj život sedmsetmilionkrát zamrká, do svých plic nabere tři sta patnáct milionů litrů vzduchu a jeho srdce zvládne tři miliardy tepů. Tehdy netušil, že on k těm průměrným lidem patřit nebude.

Část 1

Pod povrchem

Kapitola 1

Kryštof

pátek, 7. září; odpoledne

Dohonil jsem ji na kopci, kde se protínaly dvě ulice, a uchopil ji za ruku.

Čekal jsem, že mě uhodí, možná mi dokonce plivne do obličeje nebo mě nakopne přímo mezi nohy. Pravdou bylo, že bych si to zasloužil. Ale ona tam jen tak stála, se sklopenou hlavou. Blond vlasy jí sklouzávaly z ramen a dopadaly na prsa. Byla úplně zticha.

„Promiň,“ řekl jsem omluvně. „Vím, že jsem to totálně podělal…“

„Kolikrát?“ tázala se. Její hlas zakolísal, bála se odpovědi, ale musela se zeptat, protože to potřebovala vědět. Nesnesla by ten hlas uvnitř svý lebky, kterej by na ni nepřetržitě dotíral jako kolovrátek: Kolikrát? Kolikrát? Kolikrátkolikrátkolikrát…?

„Jenom jednou, přísahám,“ přiznal jsem pravdivě. „Neudělal jsem to schválně. Byl jsem opilej…“ Nechtěl jsem pokračovat, chtěl jsem na to zapomenout. Pořád jsem nepustil její ruku, cítil jsem její zrychlenej tep.

„A líbilo se ti to?“ Ta otázka mezi nás vpadla jako gilotina.

„C-cože?“ vykoktal jsem zaskočeně.

„Slyšels, ne?“ Vzhlédla. Neplakala, ale v očích se jí usídlil zvláštní výraz. Plnej smutku a bolesti. Ten zastřít nedokázala. Slova mohou bejt klamná a ošidná, ale oči, ty jen málokdy.

„Jolano, nech toho…“

„Tak líbilo?!“ vyrazila ze sebe ostře. Jako úder. „Líbilo se ti to s ní?! Pěkně jste si to spolu užili…?!“

„Přestaň,“ uťal jsem ji. Povolil jsem stisk, jako by mi její dotek popálil ruku.

„Proč bych měla?! Seš parchant! Doufám, že ti to za to stálo!“ zvýšila hlas ještě o oktávu výš a zuřivě přitom gestikulovala. Pár lidí shluklých u nedaleký novostavby, ve který ještě zely díry pro doposud nevsazený okna, se za náma překvapeně ohlédlo.

„Jolano, omlouvám se,“ zkusil jsem to znovu. „Byla to chyba, jasný…“

„Omluvu si můžeš odpustit! Už tě nikdy nechci vidět.“ Lehce, stále jakoby nevěřícně zavrtěla hlavou – gesto, kterým mi dala najevo, jak moc ji šokovalo, co jsem jí provedl.

„Jolano…“

„Ne! Jdi do háje, Kryštofe!“ Sršela hněvem. „A už za mnou nechoď! Víš co? Rovnou se seber a běž ode mě co nejdál! Já blbka jsem si myslela, že seš jinej. Ale od…“

…máminy smrti ses změnil… zaznělo někde v mojí hlavě, přestože ona sama větu nedokončila. Ani nemusela. Dávno se z ní stala mantra.

Odstrčila mě a vydala se spěšným krokem doprava, úzkou ulicí vydlážděnou kočičími hlavami. Uličky tu byly spletitý a křivolaký, vroubený malými sklípky napěchovanými sudy s vínem. Dešťový kapky po včerejším lijáku držely na hladký ploše okapů jako korálky rtuti. Zem byla stále vlhká a studená.

„Jolano.“ Nechtěl jsem ji nechat odejít takhle. Přidal jsem do kroku a znovu ji doběhnul. Byl jsem o hodně rychlejší, čemuž napomáhala moje hubená postava a dlouhý nohy. „Počkej. Prosím! Záleží mi na tobě…“

„Už nikdy to neříkej!“

„Joly…“

Konečně se zastavila, prudce se na mě obrátila a pohled zabodla přímo do mojí tváře, do mých kalně hnědých očí. Chvěl se jí spodní ret, bylo mi jasný, že nemá daleko k slzám, a všechno to byla moje vina. Měl jsem na sebe vztek. A v ten okamžik, kdy jsem se konečně chystal něco říct, mě uhodila. Vyťala mi políček přímo do tváře, až se mi zvrátila hlava, a pak se bez rozmyslu rozběhla pryč. Ale tentokrát jsem ji nechal jít, protože jsem poznal, že už pláče.

středa, 12. září; odpoledne

Někdo zaklepal na dveře mýho pokoje.

„No?“ vyzval jsem nevrle dotyčnýho.

Odhlédl jsem od počítače a ve dveřích spatřil tátu s nečitelným výrazem ve tváři. Opíral se o zárubeň. Jeho široký ramena vyplňovala celej prostor dveří. Na hlavě mu zářila čupřina tmavě blonďatých vlasů, který jsem po něm zdědil. Ty moje byly trvale rozcuchaný, až budily dojem, že je to účel. Nebyl.

Šepotavej šum mýho laptopu a podzimní vítr lelkující za okny: jen tohle a ticho prostupovaly mým pokojem – visely ve vzduchu jako varovnej signál, že tátovo sdělení nebude mít pozitivní ráz. Ostatně jako všechna jeho sdělení posledních několik měsíců.

„Volala mi ředitelka. Prý ses s někým popral.“

„To sedí. A?“ odseknul jsem.

Táta nasadil zmatenej výraz. Zřejmě takovou odpověď nečekal. Dřív bych jen sklopil hlavu, omluvil se za svoje „neuvážený“ chování a tvrdil, že se to nebude opakovat. Tentokrát ale ne.

„Co to má znamenat? Učil jsem tě, že násilí nikdy nic nevyřeší. Slíbils mi, že toho necháš.“ Táta vztyčil nahrbený záda.

„Jen jsem se bránil. Co jsem měl jako dělat, nechat se zmlátit?“ odpověděl jsem naježeně.

„O koho šlo tentokrát?“ chtěl vědět.

„Nemá cenu to řešit. Vím, že neuznáváš násilí a podobný věci, ale někdy prostě člověk nemá na výběr. Slova občas nepomůžou,“ vyvracel jsem mu jeho pevně zakořeněnej postoj.

„V tomhle případě jsi na výběr měl. Mohls –“

„Co? Nechat si rozmlátit ksicht?!“

„Kryštofe, tak s kým ses popral?“

„S tím debilem Volaříkem. Skočil na mě přímo na chodbě po obědě. Strčil do mě a přirazil mi obličej ke zdi. Tak jsem ho loktem praštil do nosu. O nic nešlo,“ řekl jsem lehkovážným hlasem. „Je to prostě děsnej debil.“

„Víš, že se mi podobný věci nelíbí.“

„Jo, a mně se zase nelíbí, že s náma žije Tomáš. Ale učím se s tím žít,“ sdělil jsem mu stroze.

Není to ani dva roky, co táta odešel od mámy a nastěhoval se ke svojí přítelkyni Adéle Malhotské a jejímu synovi Tomášovi, s nímž jsem docházel na stejný gymnázium. Učiněnej sen. Najde si novou ženskou a hned k ní přibalí i novýho synáčka.

Moje máma se před víc jak rokem, v době, kdy probíhalo rozvodový řízení, stala obětí bouračky. Táta se vrátil do Loukotí, kde jsme dřív všichni bydleli, aby se o mě mohl starat, a vzal s sebou svou novou přítelkyni i Toma, pro kterýho vyklidil máminu bývalou pracovnu. To se mě tehdy dotklo nejvíc. Jako by se snažil mámu nahradit někým, kdo vůbec není součástí naší rodiny, jako by tu chtěl po svý bývalý ženě zanechat jen prázdno.

Jejich přítomnost jsem nedokázal skousnout, nemohl jsem snést pomyšlení, že jsou tu, v domě, kde jsem vyrostl s mámou. Tihle vetřelci, co se ocitli v mým světě, kde jsem strávil celej život. Doma jsem najednou pobejval jen nezbytnej čas, jako by ty prostory byly kontaminovaný, a co chvíli se s nima pouštěl do potyček a bouřlivých hádek, který jsem nikdy nemohl vyhrát.

Ale před pár týdny Adélu Malhotskou hospitalizovali v nemocnici kvůli pokročilý rakovině krve a od tý doby se domem táhlo napjatý, neklidný ticho.

„Víš, že teď, když je jeho máma v nemocnici, nemá kam jít. O tom jsme snad už mluvili,“ řekl táta defenzivně. Vždycky Tomáše bránil.

„Mohl jít třeba k prarodičům,“ navrhl jsem. „Nebo k nějakým vzdáleným příbuzným.“

„Nech toho. Jsou už hodně staří a nemají na to, aby se o něj postarali. A jiné příbuzné pořádně nemá. Je to tvůj nevlastní brácha…“

„To fakt není. Nejsi jeho otec. To, žes žil pár měsíců s jeho matkou, fakt neznamená, že je tvůj syn. Je pro nás dva úplně cizí,“ utrousil jsem napruženě.

„Tom pro mě není cizí a pro tebe by být taky neměl. Kryštofe, už toho, prosím tě, nech.“ Zase ten jeho vyčítavej tón. Popuzovalo mě, jak snadno a nenásilně se vpravil do role Tomášova náhradního otce – jako by snad neměl vlastního syna.

„Čeho mám nechat? Já nás tehdy neopustil, abych mohl žít s cizí ženskou a jejím synem.“

„Tak dost. Tohle jsme už řešili stokrát. Nehodlám se k tomu vracet.“ Odmlčel se. „Dneska mám v nemocnici zase noční, vrátím se až zítra v poledne. A počítej s tím, že si o té rvačce ještě promluvíme.“ Zagestikuloval poručnicky rukama a propaloval mě pohledem.

„Není o čem mluvit,“ oponoval jsem mu. „Porval jsem se. To je celý. Už to nejde vzít zpátky.“

„Ne, ale už se to taky nemusí opakovat.“

„Já už ti nic slibovat nebudu. Pokud mě někdo napadne, neručím za sebe. Víc ti k tomu fakt neřeknu,“ ukončil jsem téma.

„A co Jolana? Už se tu dlouho neukázala,“ nadnesl táta, aby udržel konverzaci. Poslední dobou jsme spolu mluvili jen zřídka. Bejval jsem často skoupej na slovo. Jedna moje část ho obviňovala z toho, co se stalo, a ta druhá ho nesnášela za to, že se tvářil, jako by se sakra nic nestalo.

„Rozešli jsme se,“ doznal jsem mu neochotně.

„Co? A proč?“

„To je jedno.“

„Co se stalo?“ naléhal dál. Najednou zněl starostlivě.

„Teď o tom prostě nechci mluvit, jasný?“ Promnul jsem si prsty zkrabatělý čelo.

„Dobře. Já jen… No dobře. Tom je u sebe v pokoji?“ zeptal se.

„Nevím, nehlídám ho,“ odbyl jsem ho.

„Radši ho půjdu zkontrolovat. A po cestě z nemocnice zajedu nakoupit, chceš něco vzít?“

„Ani ne.“

Na chvilku se odmlčel.

„A přemýšlels o té kostní dřeni…“

„Neudělám to. To jsem ti snad už řekl a svůj názor nezměním. Stejně je tam jen malá naděje, sám jsi to říkal.“

„To je, ale pořád je to aspoň nějaká naděje. Vím, že tě nemůžu nutit…“ Zase ten jeho přímej, dušezpytnej pohled.

„To nemůžeš,“ skočil jsem mu rychle do řeči, než stihl začít s celým tím svým otřepaným proslovem o tom, jak bych se měl podle jeho uvážení zachovat. Neudělám to. Konec. Tečka. Finito.

Pokoj se na chvíli opět pohroužil do ticha.

„Chtěl bych, aby to mezi námi bylo jako předtím,“ pronesl táta slabě. „Vnímám, jak se náš vztah změnil. Všiml jsem si, že sis dal na dveře zámek a…“

„Což jsi zjistil, když ses je pokoušel otevřít? Mám tu ještě nějakou práci,“ odbyl jsem ho.

Otec zaváhal. „Tak dobře. Tak ahoj zítra.“

„Čau.“

Táta se rezignovaně vzdálil a já se vrátil zpátky k počítači. Zmáčkl jsem příslušný tlačítko a tiskárna, kterou jsem propojil s laptopem, začala skřípavě supět a pohltila veškerý napjatý ticho.

Kapitola 2

Karin

úterý, 11. září; ráno

Seděla jsem před zrcadlem a rozčesávala si svoje dlouhé blonďaté vlasy, tak světlé, že vypadaly jako pavučina, prostoupená slunečním svitem. Koukala jsem na sebe a napadlo mě, jak křehce vypadám. Můj přítel nejednou prohlásil, že jsem jeho porcelánová panenka.

Sčesala jsem si vlasy na stranu a zkontrolovala čas na digitálním budíku. Alex mě měl vyzvednout před domem a já se nechtěla opozdit. Sám si zakládal na dochvilnosti a zastával názor, že jako jeho holka bych měla následovat jeho příkladu. A nevztahovalo se to pouze na čas. Týkalo se to i výběru oblečení, spolužáků, se kterými jsem se mohla stýkat, nebo toho, abych nikdy neopomněla přijít na jeho fotbalový trénink a následný zápas, kde jsem ho měla řádně podpořit. Alex byl zkrátka zásadový a já se snažila řídit jeho pokyny, vpravit se do role poslušné přítelkyně, protože mi za to stál. Občas mi sice připadalo, že to přehání, ale nedávala jsem na sobě nic znát. Měl zkrátka komplikovanou osobnost, a já doufala, že ji dokážu trochu zkrotit.

„Karin, je tu Alex,“ oznámila mi máma až příliš nadšeně, když pootevřela dveře a nahlédla ke mně do pokoje. Vždycky, když mi ohlašovala jeho příjezd, zářila u toho jako vánoční stromeček.

„Už jdu.“

Vstala jsem, popadla tašku do školy a vyběhla z ložnice. Na chodbě jsem potkala své pětileté brášky, dvojčata ve stejných teplákových soupravách, kteří zrovna lítali z koupelny do pokoje a zpět, aby se stihli včas nachystat do školky. Pokaždé je tam odváděla máma a odpoledne ve tři se pro ně vracela. Já je vyzvedávala jen v pátky. Táta byl, pokud šlo o tohle, ze hry. Často odjížděl na služební cesty a doma se zdržoval převážně o víkendech. Nedávno však slíbil, že se pokusí promluvit se šéfem „Tlustoprdem“, jak mu přezdíval, aby mu umožnil častěji pracovat z domu, a on se tak mohl podílet na chodu domácnosti a trávit se mnou a kluky více času. Dala bych hodně za to, abych měla tátu častěji doma.

Seběhla jsem schody a vyšla před dům.

Auto stálo na příjezdové cestě, Alex uvelebený za volantem. Hleděl na mě z okýnka, jak obcházím vůz, otvírám ho a sedám si dovnitř.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho a navyklým pohybem si upravila vlasy, které se v ranním světle třpytily jako jiskřivý sníh.

„Proč na sobě nemáš to tričko, co jsem ti koupil v sobotu?“ zeptal se, hned jak jsem dovřela dveře. Jeho hlas nesl všechny znaky jeho osobnosti – byl hrubší, přesto lahodný a akurátní s kapkou povýšenosti. Tvářil se však dost nerudně, čelo zkrabatělé.

„Máma ho včera vyprala, ještě nestihlo uschnout. Vezmu si ho zítra.“

„Ale mělas ho mít dneska, Karin.“

„Vezmu si ho zítra, Alexi. Slibuju.“

Podíval se do mých blankytně modrých očí, než se ke mně nahnul a políbil mě. Zajel mi jazykem do úst a opojně jím zakroužil, než se ode mě odtáhl, nastartoval auto a vymanévroval na silnici, až pneumatiky na štěrku zaskřípaly.

„Včera jsi přišla pozdě na trénink,“ podotkl stroze. Podíval se na mě. Měl krásnou tvář. Husté obočí, oči barvy kalené oceli, tmavé husté vlasy ostříhané do moderního a věčně udržovaného účesu. Lidé, kterým chybí sebevědomí, by si z něho mohli vzít příklad, Alex by totiž sebelásku mohl stáčet do flakonů a draze ji prodávat těm, jimž se jí nedostává.

„Já vím. Táta se vrátil ze služebky a chtěl, ať mu pomůžu s úklidem ve sklepě. Přišla jsem jen o deset minut pozdějc,“ obhajovala jsem se.

Věděla jsem, že o tom ví. Když jsem se tam včera dopachtila, rozcuchaná a upocená, podíval se na hodinky, a mně neunikla záměrná okázalost toho gesta. Občas bych ho nejradši nakopla.

„O třináct,“ opravil mě. Ozval se jeho charakteristický sykot, když nasál vzduch mezi zuby.

Po pravdě to bylo o třináct minut a čtyřicet šest sekund, ale ve vlastním zájmu jsem mlčela.

„Promiň, Alexi, ale co jsem měla dělat? Táta by mě jinak nepustil,“ tvrdila jsem pokorně. „Příště si dám bacha.“

Pravdou však bylo, že mě nebavilo netečně sledovat, jak si fotbalisti kopou a přihrávají na hřišti za neustálého pobízení trenéra, rozcvičují se nebo sprintují dokola. Zvlášť ve společnosti Kristýny Haiserové a Terezy Barvířové, mých spolužaček, které nedělaly nic jiného, než že ustavičně trylkovaly nad svým parádním zjevem a nahrávaly svoje vyumělkované fotky na Facebook a Instagram s těmi připitomělými a nabubřelými komentáři nezralých puberťaček („slušinká“, „dokonalost sama“, „muck“, „nejhezčí“). Dělaly melodramatická gesta, jakmile jim někdo do nebes nevychválil ty jejich dokonalé posty, přičemž samy přetřásaly zhůvěřilosti o všech ostatních a očerňovaly je, jak jen to šlo („Vidělas ty její roztřepený konečky?“, „Toho, co jí poradil vzít si ten svetr, by měli odstřelit.“). Ty jejich upištěné hlásky byly jako bzučení otravného komára. A to jsem ještě nezmínila jejich „trhala obočí dynamitem“. Nesnášela jsem je. Jenže mi nezbývalo než předstírat, že jsme veliké kamarádky, takže pokaždé když jsem je potkala, zatvářila jsem se automaticky nadšeně (až mě z těch podlézavých tirád, falešné horlivosti a křečovitých úsměvů bolel obličej). Ptáte se proč? Myslím, že na tohle už touhle dobou znáte odpověď. Chtěl to tak Alex. Sedávaly s námi občas i při obědě ve škole a někdy jsme s nimi někam zašli, třeba na pizzu. Naštěstí ne často. To bych si taky mohla přivodit obličejové křeče.

„Chci jen, aby všichni viděli, jak se navzájem podporujeme a že jsme šťastní. Snad nechci tak moc. Nebo si myslíš, že nejsme?“

„Jasně, že nemyslím. Já jsem šťastná.“

„Nezní to moc přesvědčivě,“ konstatoval, dal směrovku a zahnul doprava.

„Ale no tak, Alexi. Vždyť to víš. Jsem ta nejšťastnější holka na světě.“ I když jsem to pronesla, jak nejnadšeněji jsem uměla, někde v koutku jsem si přestávala být jistá, jestli je to pravda.

Alex mlčel. Seděl naprosto nehybně s pohledem upřeným přímo před sebe. Nasadil ten svůj dokonale secvičený mimický výstup: drobná vráska uprostřed čela a urputná nehybnost všech svalů v obličeji prozrazovaly, že jsem ho o svém výroku nepřesvědčila.

Poznala jsem, že bude zle.

čtvrtek, 13. září; večer

„Nevěřím ti to, Karin.“

Alex mi o polední přestávce řekl, abych se za ním navečer stavila. Ale od první chvíle, co jsem vstoupila do jeho moderně zařízené ložnice, choval se ke mně odměřeně. Leželi jsme na jeho velké posteli čelem k sobě. Dlouhé vlasy jsem měla rozprostřené na polštáři. Jemně jsem ho hladila po paži. Nos měl stále trochu napuchlý, jak se porval s Kryštofem Pazderou.

„Alexi, miluju tě.“

„Zkus to ještě jednou. Pořád ti to nevěřím,“ provokoval mě.

Většinou si se mnou jenom pohrával, ale občas byl paranoidní doopravdy. Obecně trpěl neustálým stihomamem, že ho podvádím (přitom jsem mu nikdy nedala záminku). A někdy té utkvělé představě podlehl natolik, že mi prohledával věci nebo mi kontroloval v mobilu textovky a výpisy volání. Snad tisíckrát jsem ho ujišťovala, že jsem mu neochvějně věrná, že bych ho za žádnou cenu nepodvedla, že ho bezmezně miluju a tak to taky zůstane. Jenže moje slova ho jen málokdy dokázala přesvědčit. Nikdy jsem si nebyla jistá, jestli se ta doutnající nálož, kterou v sobě nosil, právě nechystá vybuchnout.

„Alexi, co je s tebou?“ zeptala jsem se upřímně.

„Nic. Spíš co je s tebou?“ odvětil, setřásl mou ruku a obrátil se ke mně zády.

„Jak to myslíš?“ nechápala jsem.

„Ani mi nedokážeš říct pravdu. Miluješ mě vůbec?“ zeptal se, jako by nenáviděl mě, tu otázku i celý zbytek světa.

„Co? Nikdy jsem ti přece nelhala,“ obhajovala jsem se vmžiku.

Prudce se obrátil zpátky ke mně. V obličeji se mu usídlil zlověstný výraz, takový, který mě skoro vyděsil. Ošklivá grimasa plná vzteku.

„Zase lžeš!“

„O čem to mluvíš?“ Stále mi nic nedocházelo.

„O víkendu jsi mi tvrdila, že nesmíš ven, ale Radim tě viděl, jak se bavíš na ulici s tím pošahaným teploušem Malhotským,“ prohlásil nevraživě.

„Byla jsem mámě v obchodě pro pečivo a potkala jsem ho, to je celý, Alexi,“ odpověděla jsem mu ukřivděně.

„Radim tvrdil, že jste se spolu vykecávali dost dlouho,“ odvětil chladně.

„Radim toho nakecá. Jen jsme se zdravili. Chodím s ním do stejný třídy, ptal se mě na test z matiky. O nic nešlo. Mluvili jsme spolu asi minutu, pak jsem šla nakoupit a domů. Proto jsi celý týden tak… roztěkaný?“ zeptala jsem se. Záměrně jsem nepoužila slovíčko „protivný“, protože na něj byl háklivý, vždycky hned nato přešel do útoku.

„Myslel jsem, že si říkáme všechno, že před sebou nemáme žádný tajemství, Karin. Naštvalo mě to,“ odvětil přímočaře.

„Tohle zrovna nepovažuju za tajemství. O nic nešlo, Alexi. Vůbec o nic.“

„Ale i tak. Mohlas mi napsat, mohl jsem jít do toho obchodu s tebou.“ Propálil mě pohledem, který byl buď děsivě vážný, nebo vážně děsivý. Každopádně mě znovu rozhodil.

„Co blázníš? Celé to trvalo tak čtyři minuty a bylo to ráno, nevěděla jsem, jestli ještě nespíš.“ Pravdou bylo, že jsem nad tím vůbec neuvažovala.

Často jsem mívala pocit, že Alex pochybuje o tom, že ho mám opravdu ráda, jako by to, že mu někdo projeví náklonnost nebo lítost, nebylo možné. Byla jsem přesvědčená, že za jeho stavy úzkosti a zuřivosti stojí jeho otec, který zastával názor, že chlap je chlap, musí být agresivní, umět se vzepřít, prosadit si svou a nebýt chudinka. Pan Volařík nebyl ani za mák empatický, neuměl se vcítit do druhých, jeho výchova byla tvrdá a přísná, dbal na to, aby byl jeho syn sportovec a tvrďák, žádný srab nebo baba (jeho slova, ne moje). A pokud něco náhodou zpackal, uměl být jeho táta nesnesitelný a svou nevoli mu dal pořádně sežrat. Chyby se neodpouštěly, ani ty nejmenší. Alex žil pod neustálým tlakem, ale nikdy by to nepřiznal.

Chvíli jsme hleděli jeden na druhého.

„Řekni mi to znovu, Karin. A řekni to tak, abych tomu uvěřil.“

V hlavě se mi vynořila vzpomínka na to, jak jsem v zimě běžela chumelenicí. Sněhové krystalky ověnčily domovní fasády a okolí vypadalo jako mramorové sochy. Všechno se proměnilo v bílou tmu – vzduch, nebe, zem, všechno mělo stejnou ostrou bělostnou barvu. Utíkala jsem přes silnici, sníh byl natolik hustý, že jsem skoro neviděla před sebe, a byla jsem tak duchanepřítomná, že jsem sotva postřehla, že se na mě zboku řítí auto, které dostalo na ledové vozovce smyk. Alex tehdy procházel okolo a strhl mě na stranu. Zachránil mě. Vzal mě do domu svých rodičů a zavedl mě do svého pokoje, abych se zahřála. Sníh zářil okny do místnosti jako stroboskopické světlo. Povídali jsme si dlouho do večera a já si druhý den uvědomila, že zůstal v mé hlavě déle, než bývalo zvykem. Tehdy mě napadlo, že ho možná…

„Miluju tě, Alexi.“

„Já tě taky miluju, Karin.“

A jeho tvář se rozjasnila jako tu noc, kdy jsem souhlasila, že s ním budu chodit.

Kapitola 3

Matyáš

pondělí, 10. září; odpoledne

„Jdeš už?“ zeptal se mě Radim, můj kámoš, když skončil trénink. „Musíme ještě k nám skrz ten projekt.“

Ostatní už odešli. Vzduch se pořád tetelil horkem, jak slunce vytrvale pražilo.

„Chtěl jsem ještě promluvit s trenérem,“ opáčil jsem.

„Kvůli čemu zase?“

„Jen ohledně příštího týdne,“ odpověděl jsem váhavě.

„Nemůžeš to s ním probrat jindy? Chci jít večer běhat a nevím, kolik času zabere ten vyjebanej projekt.“ Zněl dost rozmrzele; při tréninku se projevila jeho laxnost, poslední dobou začal kouřit a na běhání, kterýmu se dřív naplno věnoval, skoro úplně zanevřel. Trenér několikrát podotkl, že by měl zabrat.

„Tak jo,“ řekl jsem neochotně. Zamířili jsme k němu domů.

V jeho pokoji jsme sepisovali poznatky, který jsme si vyhledali na internetu, i když nás učitel nabádal, abychom čerpali z knih. Ale Radim tvrdil, že nemá čas tvrdnout celej den v knihovně „jak nějakej šprt“ a hledat nějaký „posraný informace“. „A hlavně se vyhnout balastu“, jak kantor s oblibou dodával.

„Nemáš hlad?“ zeptal se mě po chvíli.

„Ani ne.“

„Asi si udělám sendvič…“

Ozval se charakteristickej zvuk jeho mobilu. Popadl ho a přečetl si doručenou textovku. Postřehl jsem jeho podmračenej výraz.

„Co se děje?“ vyzvídal jsem.

„Píše mi Eva, že ta kalba u Kuby bude už příští tejden. Doprčic, to budou naši doma, měli jsme jít po tom mejdanu k nám,“ stěžoval si.

„No a? A v čem je problém? Tak budete u vás ten další týden.“ Pokrčil jsem rameny a prohrábl si rukou světle hnědý, hustý vlasy.

„To ale nebude nalitá. Ty vole, to je v háji. To mi určitě nedá,“ prohlásil rozmrzele. „Víš přece, jaká je netykavka. Chodím s ní skoro měsíc a ještě jsem nezasunul.“

„Eva je v pohodě. Možná na ni moc tlačíš.“

„Já to nějak vymyslím,“ pronesl vzápětí. „To by bylo, abych zase skončil u ruční práce. Minule jsem jí kvůli tomu koupil drahý kytky a stejně hovno. Jedna blbá pusa. Prostě ji ožeru u nás.“

„Vždyť Eva stejně skoro nepije. Jak ji chceš jako ožrat?“ nechápal jsem.

„To nech na mně, kámo. A co Olívie?“ změnil téma. „Jste spolu, nebo ne? Přišla dokonce na první půlku trenálu.“

„Ne, ani ne,“ odvětil jsem.

„Kámo, nechápu, že do ní nejdeš. Minule mi u Kuby říkala, že je nadržená jak stepní koza.“ Radim se rozesmál, já se jen nezávazně pousmál.

„Bylo mi tenkrát blbě, přehnal jsem to s panákama,“ poznamenal jsem a na pár sekund sklopil hlavu k rozepsanýmu projektu.

„Ale příští týden ke Kubovi půjdeš, ne? Hej, musíš jít! Předtím jsi tam nebyl a já se nudil jako prase. Zakalíme.“ Radim zněl nadšeně.

„Nechceš se spíš věnovat svý fyzičce a nehulit jednu za druhou? Jinak tě trenér brzo vykopne,“ připomněl jsem mu.

Radim býval v dost dobrý kondici, ale za poslední měsíce přibral a kdysi hladkou pleť mu nyní čeřily shluky nepravidelnýho, drobnýho akné.

„Ať si políbí prdel. Stejně je to debil. Dělá to sotva dva měsíce a už si myslí, že je bůhvíkdo. Doufám, že se starej Novosad vrátí a povede to zase on. Tenhle je moc mladej.“

„No a? Mně přijde v pohodě. Ještě jsme s ním neprohráli jedinej zápas. Novosad akorát chlastá. Tenhle se nám aspoň věnuje.“

„Jasně, vypadá to, že tě má nejradši,“ řekl Radim.

„Já se sebou totiž na rozdíl od tebe něco dělám, takže mi neroste pupek.“ Byl jsem poměrně vysokej, docela vypracovanej a už od malička mi šly obstojně různý sporty, fotbal nevyjímaje.

„Vole, jakej pupek?“ Nasadil špatně hranej uraženej výraz. „Vždyť si dám cígo jen občas. Což mi připomíná, že mi ségra ještě dluží krabku. Počkej, odepíšu tý Evě a půjdu si udělat jídlo. Už to budeš mít sepsaný?“

„Skoro.“

„A hlavně nezapomeň…“

„Já vím, vyhnout se balastu.“

Zatímco prsty klepal do displeje, já si zapsal nějaký poznámky k závěru.

„A cos vlastně chtěl po tom trenérovi?“ vzpomněl si najednou Radim.

„Ale nic. O nic nešlo.“ Mávl jsem ledabyle rukou, ale pulz mi naráz zaškobrtnul. Radim však nic nepoznal.

středa, 12. září; poledne

„Takže co, jdeme všichni na ten mejdan ke Kubovi?“ zeptal se Radim už nejmíň potřetí. Seděli jsme ve školní jídelně. Já, Radim, jeho holka Eva, Olívie a Alex s Karin. „Ať se můžeme konečně pořádně domluvit.“

„Já bych měla jít s mámou na jednu akci…“ Postřehl jsem, jak Alex zpražil Karin nevraživým pohledem, jeho semknutý obočí nepřipouštělo žádný námitky. „Ale nakonec to asi zruším a půjdu tam,“ obrátila vzápětí.

Někdy to Alex s Karin dost přeháněl a mě zaráželo, že ona tohle komandování snáší. Poslední dobou měl špatnou náladu a bohužel se to přeneslo i na to, jak jednal s lidma. Nikdy jsem ho moc nemusel, v jeho společnosti jsem se necítil úplně v pohodě, scházel jsem se s ním a konverzoval jen proto, že se s ním stýkal Radim a protože jsme byli oba členové dorosteneckýho fotbalovýho týmu.

„Mate, ty jdeš, ne?“ vyzvídal Alex. „Minule jsi to prošvihl. To byla aspoň kalba, co, Karin?“

„Jo, byla dobrá,“ přitakala Karin nepřesvědčivě.

„Nevím,“ přiznal jsem. „Uvidím, jestli mě naši pustí, a brácha chtěl příští víkend pomoct s opravou motorky.“

Nebyla to tak docela pravda, ale nechtělo se mi zase trávit čas v domě narvaným přiopilýma lidma, co si navzájem olizujou mandle a žvaní o tom, jak si potřebujou zapíchat. Jsem známej tím, že se pravidelně učím na testy a odevzdávám domácí úkoly včas, zkrátka kluk, co se moc nevměšuje, sportovec, co je nerad středem pozornosti, nedělá problémy, příliš nenadává, hledí si svýho a pokud možno nějak zvlášť nevyčnívá. Nemastnej, neslanej. To jsem já.

„Tak mu můžeš pomoct teď o víkendu, ne?“ nadnesl Alex neoblomně. Na Karin možná jeho přesvědčovací metody, působící spíš jako zastrašování, platily, ale na mě teda rozhodně ne.

„Uvidím,“ zopakoval jsem s mírnou nerudností v hlase.

„Jak chceš,“ téměř to odsekl. Nechápal jsem, kde se v něm furt bere ta otrávenost.

Kolem našeho stolu právě prošli Julián Caletka a Tomáš Malhotský. A Alex to hned zavětřil.

„Copak, copak, jdete si je vykouřit na hajzl?!“ vyjel na ně. „Co dělají kolena, buzno?!“

Oba se obrátili k nám. Někteří studenti, kteří zaslechli Alexovu uštěpačnou poznámku, vzhlédli a zvědavě přihlíželi.

Julián se na Alexe podíval s nehynoucím opovržením, ale nic neřekl. Tom taky nereagoval, jen se mi zazdálo, že na Karin ulpěl pohledem, kterej od ní opožděně odtrhl. Oba se postupně vzdalovali.

„Teplouši. Onehda jsem je potkal v lesíku, když jsem venčil psa. Nejspíš se tam oblizovali,“ pravil Alex nenávistně. Karin mlčela. A Olívie, která byla Juliánovou sestřenicí, taky.

„Jo, jsou hodně divný. Prej pořád mluvěj o teroristech a o tom, jak podpálí školu,“ tvrdil Radim. „Mezi náma, kdyby to tu chtěli podpálit, přinesl bych jim sirky.“

Zasmál se. A Eva společně s ním. Alex si zachovával mlčení a já se jen pousmál, jako obvykle.

Radim se mimoděk podíval vpravo, kde seděla ta nová holka. Daniela Jašková. Tak se jmenovala. „Hej, mluvil někdo z vás s tou novou?“ nadhodil po chvíli. Demonstrativně kývl hlavou směrem ke stolu, u něhož obědvala.

„Já jo, zdá se být celkem v pohodě,“ ozvala se Eva a odhrnula si z obličeje pramen dlouhých, střapatých vlasů. „Napadlo mě, že bychom ji mohli pozvat v pátek k rybníku.“

„Jak chcete,“ odbyl ji Alex.

„Kde se dneska sejdem na trenál?“ načal jsem nový téma.

„Klidně zase v parku,“ odpověděl Radim. „Jo, mimochodem. To víte, že Jolana je volná?“ zeptal se.

„Ona už není s Kryštofem?“ divila se Karin.

„Prej ji podvedl,“ zanotovala Olívie a potřásla svým blonďatým mikádem. „Říkala to Kristýně u nich v garáži.“

„Stejně mi přišlo, že jim to nikdy moc neklapalo,“ řekla Eva. „Často se hádali. Hlavně po smrti Kryštofovy mámy.“

„Neumím si představit, že by můj taťka podvedl mámu,“ pravila Olívie. „Ta by mu dala.“

„Právě, že by mu už nedala,“ oponoval jí Radim, načež jsme všichni pobaveně vyprskli.

V kapse mi zavibroval iPhone. Podíval jsem se, kdo píše. Konečně jsem dostal odpověď na svou otázku. Jenže to nebyla reakce, kterou jsem očekával.

Kapitola 4

Daniela

pondělí, 10. září; odpoledne

Uvědomila jsem si, že mě ten kluk neustále obezřetně pozoruje, jako jestřáb číhající na nic netušící kořist. Ani jednou, když se naše pohledy setkaly, neuhnul očima. Vpíjel se do těch mých, až jsem to neustála a musela se podívat jinam. Bylo to, jako by na mě zíraly oči Mony Lisy, které s divákem nepřetržitě udržují kontakt. Nevím, co mu na mně mohlo imponovat. Vypadám vcelku obyčejně – kovově modré oči, klenuté tmavé obočí a uhlazené černé vlasy, vzadu v týlu sčesané do ohonu, který mívám sepnutý gumičkou.

Přistěhovala jsem se nedávno a ve škole pobyla sotva pár dní, nikoho jsem tu zatím pořádně neznala. Všechny obličeje byly cizí, některé nepřívětivé, jiné hýřily zvědavostí. Připadala jsem si jako postava v neznámém prostředí nějakého filmu s tagem „nová holka“, taková neotřelá verze Isabelly Swanové nebo Leslie Burkeové. Nikdo o mně nic nevěděl, já nevěděla nic o nikom.

Ale jedno krásné, slunečné pondělí, když jsem po vyučování čekala před školou na mámu, za mnou přišel. A já konečně někoho trochu víc poznala.

„Čau, seš tu nová, že jo? Nikdy předtím jsem tě tu neviděl.“ Zlehka se usmál, jen decentně, ústa se mu pouze protáhla, neotevřela se. Byl hezký, líbil se mi, a lichotilo mi, že mě oslovil. Voněl nějakým pánským antiperspirantem, docela intenzivně. Vlasy měl střižené nakrátko, černé a matné, po stranách téměř úplně vyholené. Na krku měl tetování: shluk malých černých ptáků s roztaženými křídly. Oči modré, šikmé černé přímky obočí, tmavé strniště. Ostré rysy, řezanou bradu.

„Jo,“ odpověděla jsem. Vítr mi pohazoval dlouhým černým ohonem.

„Jsem Pavel,“ představil se.

„Já Daniela.“

„Čekáš tu na někoho?“ stále nepokrytě vyzvídal.

„Na mámu,“ opáčila jsem a zbloudilý pramen vlasů, který mi poletoval do očí, jsem si zastrčila za ucho. „Má pro mě přijet.“

„Škoda, moh bych tě odvízt já,“ nabídnul se; čelo měl orosené potem, jak slunce pražilo. „Bydlíš taky v Loukotích, ne?“

„Jo, bydlím. Tak třeba jindy.“ Krátká odmlka. „Takže ty seš už v maturitním ročníku?“ hádala jsem.

„Jo.“ Přikývl, ale nedal se odbýt. „Mám sice jen tátovo starý auto, ale kdybys příště chtěla, fakt tě ze školy svezu, když budeš končit ve stejnou dobu. Nebo bych na tebe mohl počkat.“

„Dobře, příště mě…“

K obrubníku najel stříbrný hyundai a zastavil. Patřil mojí mámě. Zvídavě se na nás dívala přes sklo od volantu.

„To je pro mě,“ podotkla jsem.

„Jasně, tak se měj. Zejtra se kdyžtak uvidíme.“

„Ahoj,“ rozloučila jsem se.

Pomalu se ode mě vzdaloval, mířil k parkovišti, které přináleželo škole. Otevřela jsem dveře od spolujezdce a nastoupila.

pátek, 14. září; odpoledne

Máma už zase stála u okna a se zasmušilým výrazem hleděla na ulici. Jako by čekala, že na příjezdové cestě každým okamžikem zastaví policejní auto a neznámý kriminalista v uniformě zaklepe na naše dveře. A to bude náš konec.

Mámě bylo čtyřicet jedna, ale vypadala starší, poznamenaná životními událostmi. Čelo měla svraštělé jako dětskou papírovou skládanku a z koutků očí se jí rozbíhaly vějířky vrásek. Vlasy černé jako havran, které jsem po ní zdědila, byly protkané šedivými pramínky.

„Kam se to díváš?“ zeptala jsem se jí, když jsem sešla schody, abych ji vytrhla z její obvyklé otupělosti, a přiměla ji tak víc se mnou mluvit. Postavila jsem se vedle ní, skoro jsme se dotýkaly rameny. Podívala jsem se směrem, kterým se dívala ona. Ulice se zdála poklidná, slunce stále svítilo a ozařovalo střechy domů. Na chodníku si hrály povykující děti.

Ticho se vleklo několik sekund a nabíralo na síle, než promluvila.

„Dívám se na to, jak by měl vypadat náš život.“

„Mami, tady jsme v bezpečí. Uběhly skoro čtyři měsíce a nic se nestalo. Vůbec nic. Musíš se na to pokusit zapomenout.“

„Holčičko, pořád to nechápeš. My už nikdy nikde nebudeme v bezpečí. Každou chvilkou se náš život může změnit. Vždycky, když zahlédnu policistu, jak se na mě dívá, mám pocit, že to ví. Že ví, co jsme udělaly,“ svěřila se mi a dívala se na mě, jako bych byla Bůh, co jí odpustí všechny její hříchy.

„No tak, mami, užívej si to, co teď máme. Nemůžeš pořád myslet jenom na to špatné. Proto jsme se přece odstěhovaly. Abychom zapomněly,“ připomněla jsem jí. „A začaly znovu.“

Spočinula na mně očima a obličejem se jí mihnul tázavý výraz. „Někam se chystáš?“

„Jo, jdu ven.“

„S tím… hmm… Pavlem?“ vyzvídala.

„Ne, s ním ne. Jedna holka ze školy se mě zeptala, jestli bych s ní a s pár lidma nezašla k rybníku. Bude tam prej oheň a…“

„Alkohol a drogy?“

„Mami, na alkohol a drogy už jsem přece trochu stará, nemyslíš?“ poznamenala jsem ironicky. „Nejspíš tam budou mít sodovku a ty ovocné žvýkačky bez cukru.“

„Po kom jsi zdědila takovej sarkasmus, to nevím.“

„Nejspíš po tátovi.“

„Nejspíš.“ Máma se na chvíli odmlčela, přišlo mi, že je znovu duchem jinde. „V kolik se hodláš vrátit?“

„Nevím, snad do jedenácti,“ hádala jsem. „Možná dřív.“

„Kdyby se něco dělo, napiš mi nebo zavolej,“ nabádala mě důrazně.

„Neboj, všechno je a bude nějaký čas v klidu. Třeba už to tak zůstane napořád. Zkus tomu na chvilku věřit, jo?“ Přesto, že jsem se na minulost pokoušela zapomenout, neustále se po špičkách vracela zpět. Ale aspoň jsem to zkoušela. A chtěla jsem, aby se o to pokusila i matka.

Zadívala se mi do tváře. „Tak moc se podobáš tátovi, Dany. Když tě poslouchám, mám pocit, že tu s námi pořád je.“

„Mami, teď mluvíš jako blázen.“

„Přesně tohle by řekl i on.“ Lehce se zasmála, ale oči se jí zaleskly.

„Už půjdu. Pokud se vrátím dřív, můžeme si pustit nějaký film.“

„Dobře, užij si to, holčičko.“

„Měj se, mami.“

Obrátila se zpět k oknu. Jak často říkávala, za okny žije svět. A ona se v mysli toulala daleko předaleko.

Měla jsem divný pocit, když jsem ji nechávala samotnou, ale rozhodně jsem si stála za svými slovy. Poslední měsíce jsme s mámou žily jen v neustálém strachu, chtěla jsem zase zakusit opravdový život bez věčného stihomamu. A hlavně jsem chtěla uvěřit tomu, že je to možné.

Máma se rozhodla bát, já se rozhodla vrátit se do života.

Kapitola 5

Julián

úterý, 11. září; odpoledne

Stál jsem u okraje lesa. Slunce svítilo jen matně, jakoby za nějakou mlhavou oponou. Čekal jsem tu na kámoše. Měl zpoždění (nečekaně!). Zatím jsem si vychutnával cigáro a sledoval opuštěný okolí a šedej dým, kterej splýval s oblohou.

Dolehlo ke mně zbloudilý zavřeštění nějakýho neidentifikovatelnýho ptáka.

Odcvrnknul jsem dokouřenou marlborku do houští, stáhl jsem si tepláky a začal močit do malý říčky, která tudy protékala.

Ve vodě se odrážela moje hubená postava. Tmavý rozježený vlasy; živý oči barvy černý melasy pod výrazným obočím, a na bradě řídký strniště.

Den stál jako vždycky za hovno. Ve škole i doma.

Na gymplu jsem byl spíš nenápadnej. Nebyl jsem žádnej asociál (přestože jsem nikdy neoplýval širokým okruhem přátel), ale prostě mi povahově seděla jen nepatrná hrstka lidí. Navíc můj trvale nevrlej výraz, nevybíravej slovník a téměř výhradně černý oblečení instinktivně kdekoho odrazovaly. Jinak jsem se považoval za inteligentního jedince, týpek s poměrně vysokým IQ, jak hlásaly výsledky testů (matka tvrdila, že jsem to jediný, co se jí povedlo, a já s ní pro změnu souhlasil). Držel jsem se převážně ve společnosti svýho nejlepšího kámoše Toma, což nás začlenilo mezi ztracený existence (na to jsem byl zvyklej ze základky), zařadilo nás to do kategorie, která nebyla žádaná (spadal tam například nově přistěhovalej Vietnamec, jehož čeština byla obtěžkána přízvukem – „já nevědět, kde být třída“ – nebo kluk, kterej měl hodně tlustý bifokální brýle, bez nichž byl prakticky slepej); vznikaly zvěsti o tom, že jsme „teplí buzeranti“, kteří si je za školou pravidelně kouří (teplí buzeranti? jako fakt? nevěděl jsem, že když je někdo sám o sobě gay, může k tomu bejt ještě teplej), nebo že jednoho dne vpadneme do školy, vytáhneme samopaly a rozstřílíme každýho, kdo se na nás jen křivě podívá (tahle domněnka se mi naopak zamlouvala! Nic proti „teplým buzerantům“). Nepůsobili jsme ovšem tak nepatřičně, že bychom se aktivně někomu protivili, a nikdo nás nikdy nějak zvlášť nešikanoval. Byli jsme prostě součástí kulisy středoškolskýho prostředí. Na gymnáziu byl jen jeden člověk, kterej měl tendence nás neustále shazovat a ponižovat. A s ním jsem přišel do křížku i dneska.

Při tělocviku, když jsme běželi určenou dráhu, a každej kráčel tím typicky rádoby svižným tempem, pečlivě kalibrovaným tak, aby to působilo svědomitě, ale aby se dotyčnej nemusel příliš namáhat, mi nějakej kretén podkopl nohy. Těžkopádně jsem dopadl na cestu vysypanou drobnými kamínky (au!). Rozedřel jsem si kolena do krve (mám někde v tom svým prehistorickým mobilu rozmazanou fotku). Ten debil se mi ani neomluvil, naopak se škodolibě uculil, krátce hrdelně zasmál a s komentářem „Čum na cestu, teplouši“ utíkal dál. Byl to samozřejmě ten, o němž jsem mluvil: Alex Volařík. Myslel si, že když je kapitánem fotbalovýho týmu, pochází z bohatý rodiny a chodí s Karin Linhartovou, může si dělat, co si jen zamane.

Občas mě přepadaly představy, jak ho zabíjím (mimochodem, nejsem psychicky narušenej nebo psychopat; matka mě dávala dvakrát vyšetřit u odborníka a žádná znepokojující porucha, která by mým rodičům měla způsobit vrásky na čele, se nepotvrdila). Pouštěl jsem si tvrdej metal a s oblibou ponechával hudbu, aby se mi jen tak převalovala v hlavě. Zároveň jsem nechával myslí neukázněně procházet různý scénky a popouštěl uzdu svým fantaziím: vjem toho, jak mu podřezávám hrdlo a sleduju, jak tryskající krev ostřikuje široký okolí; nebo mu držím hlavu pod hladinou a s úšklebkem pozoruju, jak sebou marně škube, máchá rukama a vzdoruje mi, než mu beznadějně dojde dech a on znehybní. Potom ho pustím a jeho bezduchý tělo pluje po hladině. Nebo bych ho mohl rozsekat sekyrou: zkrvavená noha, rozťatý břicho, téměř useknutá paže, na temeni zející díra rozšklebená jako ústa spáče. Nabízí se i možnost zarazit mu nůž do úst; bylo by to snadný, jako strčit dopis do poštovní schránky (dobře, možná jsem kapánek morbidní). Díky filmům a dosti drastickým počítačovým hrám nebyl v dnešní době problém představit si prakticky cokoliv. Byl to tak osvobozující pocit, že jsem se bezděky usmál. Představa Alexe Volaříka, kterej není mezi živejma, byla slastiplná. Tak moc jsem ho nesnášel. A tu antipatii jsem pojal už v první třídě na základce, když se mi vysmíval kvůli obnošenýmu triku a roztrhaným botaskám.

U nás doma to nebylo o nic lepší. Jenom uštěpačný poznámky, neshody, křik a výčitky. Naši spolu sice žili v jedný zaplivaný domácnosti, ale už k sobě dávno nepatřili, jak s oblibou tvrdívali. Blbý bylo, že ani jeden z nich neměl dostatek peněz na to, aby dům opustil a osamostatnil se. Máma chodila skoro každej víkend (a často taky pátky) ven a vracela se pozdě v noci, někdy i nad ránem nebo dopoledne. Jezdila do města, kde v nekonečným bludišti ulic vyhledávala noční bary, v nichž se to hemžilo pochybnými chlápky, kteří doufali, že budou na jednu noc zase chtěnými. „S láskou to nemá nic společnýho, Juli,“ říkávala. „Jedinej, koho miluju, jsi ty, zlato. Pamatuj si to.“ Já si její slova sice vštípil do paměti, ale nikdy jsem jim moc nevěřil. Kdyby mě milovala, nedopustila by, aby se naše rodina rozpadla, neboť zatímco ona obšťastňovala cizí chlapy, fotr nalezl zalíbení v popíjení vodky, rumu a piva (jeho kámoši do nepohody) – ta jeho omamná anestetika, co zaháněla pocit ztráty. A jeho čím dál zřetelnější náklonnost k alkoholu rostla. Ustavičně smrděl chlastem, utápěl se v depresích a vykazoval katatonický symptomy. A pokaždý, když jednou za čas zavítal do mýho pokoje, s tím svým poraženeckým výrazem a krhavýma očima, vnikl s ním dovnitř i ten jeho parfém – „Chanel de Radegast“. Stál nejistě uprostřed mý ložnice, slova mu vylétávala nazdařbůh z pusy, a byla stejně nemotorná jako jeho fyzický pohyby. Jednou jsem ho přistihl, jak v podnapilým stavu mluví na prázdnou flašku, jako by mu mohla skutečně naslouchat a pochopit jeho problémy. Připadal mi tehdy jako ubožák. Ten největší ubožák na světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvěsti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.