James Swallow

STÍN

KALIBR

Přeložil Lumír Mikulka

SHADOW

Copyright © 2019 by James Swallow

Translation © Lumír Mikulka, 2021

ISBN 978-80-242-7356-3

Pro optimisty a šlechetné

Kapitola 1

Oknem vagonu byly vidět husté řady jedlí táhnoucí se podél železniční trati. Zeleň jejich jehličí byla dost tmavá, aby si uchovávala v cákancích světla z rychle projíždějícího vlaku takřka černou barvu. Stromy jako rozmazaná šmouha splývaly do jednolité masy, ponuré hradby podpírající těžkou noční oblohu hrozící, že se z ní spustí déšť.

Jakobs se odvrátil. Mnul si kořen nosu a pomalu zamrkal, aby zahnal narůstající únavu. Monotónní, stále se opakující pohled z okna by ho dokázal uspat, pokud by se mu poddal. Ukolébal by ho a obral o životně důležitou pozornost.

Bylo důležité, aby zůstal stoprocentně soustředěný. V sázce bylo příliš mnoho, než aby si mohl dovolit polevit v koncentraci, byť jen na několik nejbližších okamžiků.

Kolébal se v rytmu pohybu vlaku, stál v prostoru, kde byl jeho vagon připojený k dalšímu. Uvažoval, jestli nemá zamknout dveře před sebou a náklad v kupé, které bylo za ním.

Jak dlouho mu trvalo, než se dostal až sem? Kolik času si to vyžádalo? Kolik chybných kroků a kolik nezdarů? Kolik mrtvých? Byl to dlouhý účet a Nils Jakobs znal každou položku nazpaměť. Všechny ty ztráty nesl na svých bedrech a věděl, že nikdy mu nebude dáno, aby na ně zapomněl. Jeho velitelé z federální policie v pohodlných bruselských kancelářích mu to nedovolí.

Celé roky mu stále opakovali, že jeho odhodlání se dá jen sotva označit za ten správně motivovaný druh posedlosti, ale tolerovali ho, protože odváděl svou práci. Způsob, jakým byl upnutý na jedno jediné, vedl k tomu, že se nikdy nedostane dál než na hodnost aspirant-inspecteur principal. Ti lidé v Bruselu to říkávali, jako kdyby to měla být kritika, ale Jakobsovi na tom nezáleželo. Jediné, co kdy chtěl, byla tahle práce. A jeho práce spočívala v chytání těch nejhorších lidí na světě.

Muž, kterého chtěl nejvíce ze všech, se právě nyní nacházel na opačné straně těchto dveří. A byl v poutech. A on odpočítával hodiny, kdy se už ocitne na belgickém území a dotyčný se stane majetkem státu, v němž se narodil. Státu, který zostudil.

Světlo venku za oknem se náhle proměnilo, neboť vlak nyní s duněním projížděl venkovským nádražím. Jakobs zahlédl jméno Východná, které se mihlo venku, než výhled znovu zaplnila linie stromů. Vlak měl zastavit až za několik hodin na rakouských hranicích. Rychle projížděli slovenskou krajinou severně od pohoří Nízké Tatry, než se stočí na Bratislavu. Jakobs věděl, že si nakonec bude muset trochu zdřímnout, ale zatím to byla jen neurčitá vágní představa. Nemohl se zbavit pocitu, že by mohl propást něco důležitého, pokud nebude vzhůru, aby bdělý dohlížel na každičkou vteřinu transportu vězně.

Posuvné dveře vedoucí do osobního vagonu se bez varování otevřely a ve spojovací chodbičce se objevil jakýsi civilista. Muž s úzkými rameny, mastně černými vousy a v pomačkaném saku. Skoro do Jakobse narazil a omluvně zvedl ruce.

„Promiňte! Omlouvám se! Hledám toaletu…“

Jakobs ucítil zvětralý pach laciného tabáku a pomyslel si, jak dlouhá doba již uplynula od jeho poslední cigarety. Přestal s tím před šesti lety, na své čtyřicáté narozeniny, ale potřeba zakouřit si se najednou vrátila a prověřovala jeho odhodlání.

Jakobs se rozvážně posunul, aby zastoupil neznámému muži cestu. Během dočasného přeložení k Interpolu pochytil něco málo ze slovenštiny, aby dokázal varovat civilistu, že do tohoto vagonu je vstup zapovězen. Ve snaze dodat slovům na přesvědčivosti, odhrnul klopu saka, čímž odkryl policejní odznak, jenž mu visel na řetízku na krku. Současně tím odhalil pohled na pažbu poloautomatické pistole Smith & Wesson v pouzdře na opasku. Muži se při pohledu na zbraň rozšířily oči.

Zpoza zamčených dveří za Jakobsem se ozval zvuk, jako by se tam kdosi zpola zasmál a zpola zachrčel. Znělo to jako hlas zvířete, výhružně a nenávistně. Civilistu vylekal snad ještě více než pohled na zbraň.

Zadíval se přes Jakobsova široká ramena ke dveřím kupé a nervózně se na půl úst zasmál.

„Co to tam máte, nějaké nebezpečné zvíře?“

Jakobs vážně přikývl. „Svým způsobem.“

Udělal posunek k přední části vlaku. Civilista pochopil, co mu naznačuje, a vycouval posuvnými dveřmi zpět, odkud přišel. Jakobs počkal, dokud muž s vousy nezmizel z dohledu, otočil se a masivním kovovým klíčem, který mu dal průvodčí, odemknul zamčené dveře.

Když vstoupil do kupé, jeho vězeň se na něj podíval, ale Jakobs mu zdvořilost neoplatil. Oba slovenští policisté Briss a Stodola, kteří zajišťovali eskortu, se na něj podívali, ale nic neříkali. Jakobs ale nemohl přehlédnout, jak si Stodola tře klouby na rukou, a neušly mu ani nové podlitiny ve tváři muže na ocelové židli přišroubované k podlaze jinak prázdného nákladního vagonu.

„Zastavil jsem jakéhosi civilistu, který si to namířil sem,“ sdělil dvojici policistů. „To by se nemělo stávat.“ Ukázal palcem na dveře a kývl na Stodolu. „Hlídejte to tam. Rozmluvte to každému, kdo by se sem ještě chtěl přijít podívat. Rozumíte?“

„Rozkaz.“

Stodola se narovnal a odešel.

Jakobs počkal, až se dveře zavřely a klíč se otočil v zámku. Teprve pak poctil svého vězně tím, že na něho upřel pozornost.

„Toho tvého hocha je hračka vyprovokovat.“ Muž na židli promluvil záměrně vlámsky. Věděl, že Slováci mu nebudou rozumět. Tvář se mu roztáhla do samolibého úsměšku.

Jakobs měl vždy pocit, jako kdyby měl tenhle člověk až příliš mnoho zubů, v důsledku čehož bylo v hranatém tvaru jeho hlavy cosi jakoby vyšinutého z rovnováhy. Přední část jeho chrupu ztrácela pravidelnost spolu s tím, jak mužovy zuby padaly za oběť pouličním rvačkám a vězeňským bitkám. Muž zvedl ruce k nakrátko zastřiženým vlasům a poškrábal se na modročerném tetování, jež se dralo ven zpoza límce neforemné vězeňské kombinézy. Zápěstí měl spoutaná k sobě želízky a řetěz, jímž byla přichycená k podlaze, při každém pohybu zachrastil.

Vězeň na něj stále upíral pohled. „To není jako s tebou, Nilsi. Ty se ani neusměješ. Nikdy ses neusmál. Ani když jsme byli oba v jednom týmu.“

„Ty jsi nikdy k žádnému týmu nepatřil,“ odtušil Jakobs, aniž by o tom uvažoval. Vzápětí v duchu zaklel. Zlobil se sám na sebe, že ho ten muž vyprovokoval k odpovědi.

„Tohle ale říká něco jiného.“

Vězeň si vyhrnul rukáv, aby mu ukázal tetování v podobě okřídlené dýky nad svitkem s nápisem Nooit Overgave. Vlámsky „nikdy se nevzdávej“. Znak belgické skupiny speciálních jednotek byl kolem dokola obklopen ještě další, agresivně působící symbolikou v podobě blesků, lvů a protáhlých nordických run.

„Tohle si umí pořídit kdejaký idiot,“ odsekl Jakobs. „Opravdový voják ale nikdy.“

Tohle byla trefa do citlivého místa a vězeň se zamračil. Jenže tento muž skutečně býval, třebaže pouze na krátkou dobu, příslušníkem nejelitnějšího sboru belgické armády. Bylo to tak, ať to působilo sebeodpudivěji. Jakobs si pamatoval na den, kdy Noah Verbeke ke skupině nastoupil. S křiváckým úsměvem predátora ve tváři si získal šarže tím, jak očividně schopný a mazaný byl. I když to jinak byl totálně vychcaný hajzl.

Od té doby ale uplynuly celé roky a hodně se toho změnilo. Jakobs byl nyní příslušníkem protiteroristické policie a Verbeke… tak ten zůstal stejným vychcaným hajzlem. Jenomže nikomu nedošlo, jak je bezohledný a plný nenávisti, dokud nebylo příliš pozdě.

Verbeke za sebou zanechával stopu klikatící se po celé Evropě. Byla vyznačená mrtvými lidmi a teroristickými činy provázenými hesly zhoubné ideologie. Neuplynul jediný den, aniž by si Jakobs přál, aby mohl vrátit čas do toho dne v kasárnách. Aby se znovu ocitl v té chvíli a aby tomu muži zlomil vaz.

„Vždycky jsi byl sračka,“ pronesl Verbeke a podíval se mu do očí. „Ani teď, když mě tvoji slovenští kámoši dopadli, se nedokážeš odvázat. Ty to v sobě nemáš.“ Ukázal prsty na sebe a pak na Jakobse. „Být to naopak, tak já se neudržím smíchy.“

„Tentokrát nevyklouzneš,“ odtušil Jakobs. Kývl směrem ke dveřím vagonu. „Napadlo tě, proč tě převážíme po železnici uprostřed noci, místo po silnici nebo letadlem? Interpol ví o tvé síti kriminálníků z Bílé síly a sympatizantů krajní pravice. Postarali jsme se, aby se k nim nedostalo ani slovo o tvém převozu.“ Naklonil se k němu blíž. „Nikdo se nedozví, kde jsi, dokud tě nepřivedeme jako zpráskaného psa před televizní kamery ke kanceláři vrchního komisaře belgické policie.“ Jakobs o tom chvilku uvažoval. „Pak se možná budu usmívat.“

„Hezká fantazie,“ odsekl Verbeke. „Jenomže ty a zbytek těch bezcenných čoklů nedostanete nikdy to, co chcete,“ hlasitě si odfrkl. „Kdy se už probudíš, Nilsi? Jak vydatný bude muset být ten příliv imigrantů, co jen znásilňujou, a všech těch cizáckých parazitů, abys konečně uznal, že jsme ve válce?“ Bodl prstem do vzduchu směrem k němu. „To ty jsi zpráskaný pes, jenže ty to nikdy nepřiznáš. Jsi zrádce své rasy.“ Zavrtěl hlavou. „Vlastně je to dost smutné. Mohl bys být…“

Jakobs k němu popošel a škubl řetězem. Jeho pohyb byl tak silný, až sebou Verbeke cukl dopředu a slova se mu v půlce věty zasekla v hrdle.

„Jestli na mě budeš zkoušet tu blbost, že mezi námi není zas tak moc velký rozdíl, tak toho budeš litovat.“

„Moje chyba.“

Verbeke se rychle ovládl a uklidnil se. V očích měl ale vražedný třpyt. Jakobs viděl záběry pořízené na shromážděních, kde týmiž slovy rozvášňoval své stoupence. A viděl i jiné záběry, na kterých tloukl lidi cihlami nebo kopal do bezmocného muže, až z něj bylo jen cosi krvavého a beztvarého na zemi.

Noah Verbeke ovládal své řemeslo, ale měl chování pouličního rváče, jež doplňovala morálka násilnického dítěte. Právě to nakonec umožnilo Slovákům, aby ho zatkli. Noc ve znamení pitky v Košicích vyústila v pouliční rvačku a Verbeke by možná vyklouzl, pokud by dokázal odolat nutkání umazat si ruce od krve.

Jenže to by nebyl on, pomyslel si policista, když si v duchu opakoval, co prohlásil muž proti němu. Nedokáže se jen tak dívat na slabost někoho jiného, aniž by ho toužil zašlápnout.

„Až s tebou budeme hotovi,“ začal Jakobs a vychutnával si tu představu, „zůstane pro tebe denní světlo jen dávnou vzpomínkou. Zbytek svého mizerného života strávíš v mrňavé betonové krychli. A i to bude mnohem víc, než co bys zasloužil.“

Verbeke znovu ukázal zuby.

„Nic takového se nestane.“

Cosi těžkého – jako lidské tělo – za ním narazilo do zamčených dveří, až se celé po stranách zachvěly.

Předchozí noc pršelo a vlhkost, jež visela ve vzduchu, přiměla Susan Lamovou, aby si natáhla přes spodní prádlo neforemné bavlněné šaty. Už za chvíli sice měla být v laboratorním plášti a pracovních kalhotách v dokonale klimatizovaném prostředí výzkumné laboratoře, ale průmyslový areál, kde se laboratoř nacházela, byl pěknou chvíli jízdy od jejího domova na Dempsey Road, pokud se chtěla vyhnout hustému provozu ve směru do vnitřního městského centra Singapuru.

Kdyby cestou někde uvízla, hrozilo, že se bude topit v horku a vlastním potu, což nebyla její představa o začátku dne. Dnes měli začít se zkouškami nejnovější série farmaceutik s modifikovanou strukturou T-lymfocitu a nemohla se dočkat, až se do toho pustí. Měsíce příprav a postupného pokroku dovedly Susan a její tým až do tohoto bodu. Pokud bude s touto sérií vše v pořádku, bude to v jejich projektu významný mezník.

Zastavila se s šálkem černého čaje v ruce, vdechovala jeho aroma a uvažovala o stávající situaci. Jedna část jejího já – to objektivní a věcné v její osobnosti, díky čemuž mohla být střízlivým vědcem – zvažovala, jaká je hodnota její práce v porovnání s odměnami, které jí přinesla. Druhá část Susan Lamové – manželka a nevlastní matka, žena na sklonku páté dekády věku, vedoucí příjemný život v hezkém domě z koloniální epochy – se při tom pomyšlení jen tetelila.

Před deseti lety by život, jaký nyní vedla, odmítla coby pošetilý přelud. Tvrdě a bez obalu by ho odsoudila jako bezcenný a dekadentní.

Tolik se toho změnilo, pomyslela si.

Na kachličkách v kuchyni zapleskaly bosé nohy a Susan se otočila za zvukem tlumeného zívnutí. Michael vstoupil do kuchyně z obývacího pokoje. Chlapec si jednou rukou mnul obličej a druhou držel na kuchyňské lince, jíž se nechával vést. Její nevlastní syn. V noci špatně spal. Zotavoval se ze střevní virózy, kterou chytil od některého z kluků ve škole.

„Ahoj, ospalče,“ oslovila ho něžně.

Vypadal už lépe. Stále mírně dehydrovaný, ale už to nebyl ten nepřetržitě zvracející raneček slz jako včera. Susan potlačila rozladění a dřepla si, až se její oči ocitly ve stejné výšce s desetiletým chlapcem. Čekala by, že za všechny ty peníze, které platili za drahou soukromou školu, se tam budou o děti starat lépe. Uložila si do paměti poznámku, že musí promluvit s manželem o stylizaci stroze formulované stížnosti na nejbližší rodičovské schůzce.

„Můžu si vzít šťávu?“ Michael na ni upřel pohled a zamrkal v ranním světle.

„Můžeš,“ přisvědčila a naředila mu vodou trochu jablečného koncentrátu slámové barvy.

„Musím jít dneska do školy?“

„Ne. Odpočiň si.“

Podala mu plastový kelímek a chlapec usrkl. Michael nebyl očividně ve své kůži. Za jakýchkoli jiných okolností by na její slova zareagoval výbuchem nadšení.

„Dobře.“

Chlapec se smutně šoural zpátky přes místnost. Pak se zastavil, aby se pozdravil s otcem, který právě vstoupil dovnitř.

Také Simon se zastavil a prohrábl rukou synovy tmavé vlasy. Susan pocítila záchvěv štěstí při pohledu na tak prostý okamžik lásky. Otec i syn měli stejné příjemně působící tváře jako měsíčky a hnědé oči. Byla jim vlastní stejná otevřenost, která ji kdysi přitáhla k muži, za něhož se pak rozhodla provdat. Každý den tiše děkovala osudu, že se přiklonil na její stranu a že před ní otevřel cestu vedoucí k novému životu. Susan si nikdy nepřipadala tak šťastná jako v Simonově náruči. A i když Michael nebyl její dítě, choval se k ní, jako kdyby jeho matkou byla. O biologickou matku přišel dříve, než se naučil chodit a mluvit.

„Děje se něco?“ Simon se na ni podíval a povytáhl jedno obočí.

„Nic,“ odpověděla a pousmála se.

„Tak dobře,“ pokrčil rameny. „Dneska budu pracovat doma. A dám pozor tady na…“ Znovu pohladil Michaela po hlavě. „Musím si připravit poznámky na přednášku. Nemusíme volat chůvu.“

Simon učil v bakalářském programu na Fakultě právních a společenských věd Singapurské státní univerzity. Právě tam se poprvé viděl na jakési fakultní společenské akci se Susan. Syn měl ale před jeho prací vždy přednost.

Michael se odšoural do prostorné chodby. Simon došel k Susan a políbil ji na dobré jitro.

„Bude v pořádku,“ ujistila manžela.

„Ale já vím,“ Simon jen obrátil oči v sloup. „Takové drama.“ Nalil si šálek čaje. „Dneska děláte novou sérii testů, že? Chystáte se oslavovat?“

„Zatím je to jenom o zkumavkách a Petriho miskách. O žádné oslavě.“

Automaticky zlehčovala význam své práce. Byl to reflex, kterého se nikdy nedokázala zbavit.

Ironicky se pousmál a pokusil se ji trochu rozpovídat.

„Děláš si legraci? Pořád mi vyprávíš, že pokud bude MaxoBio fungovat, znamenalo by to…“

„Ať to nezakřikneš.“

Slova pronesla ostřeji, než měla v úmyslu. Ta část Susan Lamové, která nebyla vědkyní, ale nechtěla, aby Simon říkal něco takového nahlas kvůli obavám, že by se tím mohlo všechno změnit.

Simon ji objal.

„Věci nebývají tak křehké, jak si myslíš,“ pronesl s jistotou, byť ji neměl oč opřít.

„Haló…“ ozvalo se z chodby Michaelovo volání. Jeho hlas se rozléhal a byla v něm znát stopa strachu. „M-m-můžete sem na chvilku přijít?“

„Já tam skočím,“ řekla Susan. „Možná zase zvracel.“

„Můžu zavolat služku,“ řekl Michael a zeširoka se usmál.

„To je v pohodě.“

Ukázalo se ale, že nic nemohlo být vzdálenější pravdě. Susan udělala tři kroky do chodby, když spatřila, v čem spočívá problém.

„Co to má…?“

Tu větu už nikdy nedokončila. Slova v ústech se jí proměnila na hořký popel.

Michael stál ztuhlý, tiskl se zády k prádelníku u zdi jako kočka zahnaná do kouta. V rukou pořád svíral plastový kelímek. Oči upřeně upíral na vetřelce stojícího ve vstupních dveřích, který je stále držel na několik stupňů pootevřené.

Vetřelcem byla bílá žena. Nebo spíš velice bílá. Do té míry bílá, až se zdálo, že svou bledost zvýraznila pomocí kosmetických přípravků. Byla štíhlá a hranatá, na sobě měla jednoduchý černý kalhotový kostým, s ním ladící lodičky a matné rukavice. Právě si stahovala z obličeje na krk, kde začínalo její sako bez límce, černý muslimský šátek, jako kdyby jej před Susaniným příchodem měla natažený coby masku. Rty měla rudé jako oheň. V očích ostrý pátravý pohled, jímž si okamžitě změřila Susan.

Ten pohled jí byl dobře známý. Byl zkušeností, kterou Susan znala až příliš dobře ze svého starého života. Skrz zpola otevřené dveře nyní dokázala rozeznat pohyb venku před domem. Muži v černých oblecích podobajících se svým stylem oděvu té ženě vysedali z nitra dvou modrých dodávek bez oken a postupovali k nim po příjezdové cestě. V rukou drželi zbraně. Hlavy jim zakrývaly beztvaré masky, jež zbavovaly vetřelce jakýchkoli individuálních rysů.

Veškeré štěstí a radost stejně jako vše dobré, co bylo až dosud v životě Susan, se z něj během jediného bezútěšného okamžiku vytratilo. Odteklo to pryč a zem to pohltila, jako když se vodní příval řítí ven z propusti.

Kolikrát se jí o tom už zdálo? Nebo o něčem podobném? Kolikrát se probouzela uprostřed noční temnoty se srdcem bušícím o hrudní koš? Kolikrát ji Simon držel, když brečela a když mu lhala o příčinách svých nočních můr?

Bílá žena zvedla prst v rukavici ke rtům.

„Co se stane dál,“ promluvila tiše a slova pronášená s francouzským přízvukem zněla, jako když se láme sklo, „to záleží na vás.“

Jakobs držel vytasenou pistoli v ruce spuštěné podél těla. Prst měl položený na lučíku spouště svého Smith & Wessonu, zatímco Briss popošel dopředu. Slovák nevytáhl pistoli. Místo toho dal přednost teleskopickému obušku, který jedním máchnutím zápěstí roztáhl na plnou délku.

Oba muži si vyměnili pohledy, v nichž se ukrývala nevyslovená otázka. Mohl by Verbeke mít někoho ve vlaku?

Byla přijata všechna možná preventivní opatření, která měla zabránit úniku podrobností o převozu vězně. Okruh lidí v Interpolu, k nimž se dostaly informace, byl hodně omezený: jen pár Slováků a několik lidí z Jakobsovy jednotky. Osobně je schvaloval a dával si pozor, aby mezi nimi nebyl nikdo, kdo by mohl mít na dopadení Verbekeho osobní zájem. Největší strach měl z možnosti, že by některý z nich popustil uzdu vlastní zášti a zabil zadrženého ještě před příjezdem do Belgie. Vždy ale mohlo dojít k úniku.

„Ťuky ťuk,“ promluvil Verbeke, jako kdyby recitoval dětskou říkanku. „Kdopak je to tam za dveřmi?“

Jakobs měl ve vnitřní kapse přenosné rádio. Zvedl je ke rtům a stiskl tlačítko pro vysílání.

„Stodolo, ozvěte se.“ Když nedostal odpověď, zkusil to ještě jednou. Tentokrát se pokoušel o spojení s mužem, kterého si s sebou vzal z Bruselu. „Gatane, jsi tam?“

„Tihle to nebudou,“ odpověděl Verbeke sám sobě.

„Otevřete ty dveře,“ řekl Jakobs. Kývl na Brisse a namířil pistoli na dveře.

Vzpomněl si na muže s dechem páchnoucím po cigaretách, který se potloukal po vlaku. S každou další vteřinou mu to vše připadalo jako stále menší náhoda. Napjal se a položil prst na spoušť.

„Teď!“ Verbeke to slovo vykřikl v okamžiku, kdy Briss položil ruku na zámek. Mechanismus zámku explodoval dovnitř mezi ně, když z druhé strany dostal přímý zásah z brokovnice. Slovenského policistu zasáhl příval dřevěných třísek a kusů kovu, které mu zmrzačily ruku.

Briss se zapotácel dozadu a sevřel poraněnou ruku, zatímco se dveře v kolejničkách odsunuly stranou a do kupé se vrávoravě vpotácela jakási postava. Byl to Stodola. Oči měl prázdné a nevidomé a na hrdle se mu rozevírala druhá jasně rudá ústa. Za mrtvým policistou byl kdosi další, menší než on, posunoval jeho tělo vpřed jako štít a mířil zpoza Slovákova podpaždí jeho zbraní. Hlaveň revolveru mrtvého muže ráže .38 sebou škubla směrem na Jakobse a plivla po něm oheň.

Belgičan se vrhl stranou. Jeho pohybu dodalo na razanci kolébání vlaku, který zatáčel na trati mezi kopci. Narazil do nosného sloupku konstrukce vagonu. Jakobs výstřel oplatil. Rána ale šla mimo a pomohla spíše narušit koncentraci vetřelce, místo aby jej zasáhla.

Stodolovo tělo se zhroutilo dopředu a s hlasitým úderem dopadlo na kovovou podlahu vagonu. Jakobs spatřil průvodčího, jenž třímal v ruce pistoli mladého policisty. Muž, kterého Jakobs vyslýchal ještě předtím, než vyjeli, mu připadal jako zakřiknutý nýmand, jenž vkládá veškeré úsilí do toho, aby se nedověděl ani ň o tom, co dělají v jeho vlaku všichni ti policisté. Očividně se jednalo o úskok. Růžovoučká tvář průvodčího byla prostá jakýchkoli emocí a z jeho očí čišel chlad.

Jakobs vídal tentýž výraz v zrcadle. Byla to tvář vojáka. Tvář zabijáka. Poznávací znamení někoho, kdo byl vycvičený, aby zabíjel.

Bez dalšího uvažování znovu vystřelil směrem, kde stál průvodčí. Vzápětí ale druhý výstřel z brokovnice zaplnil vzduch olověnými broky. Jakobs uskočil.

„Do prdele!“ Uslyšel, jak Verbeke zaklel. „Dávejte zatraceně pozor, kam střílíte!“

Střelcem z brokovnice byl ten civilista. Ten kuřák. Natáhl zbraň a vpadl do kupé v patách za svým společníkem. Jakobs se rychle přikrčil a vypálil do hrudi toho muže dvě střely ráže 9 milimetrů ze svého Smith & Wessonu, čímž ho srazil k zemi.

Zvuk splynul se zaduněním zbraně ráže .38, když ji průvodčí použil, aby střelou do hlavy zabil Brisse. Druhý Slovák se svezl po stěně vagonu k podlaze. Rukou ještě máchl po své pistoli, kterou předtím nedokázal dostatečně rychle vytáhnout.

Jakobs se otočil a namířil na průvodčího. Vzápětí mu ale hlava z boku explodovala bolestí, neboť Verbeke ho kopl do lebky. Když v chaosu po vypuknutí přestřelky Belgičan spadl na zem, ocitl se dost blízko u svého vězně, aby ho Verbeke dokázal udeřit.

Stačilo to, aby starší muž přišel o životně důležité vteřiny. Verbeke vyskočil z kovové židle, chrčel a napínal se na řetězech jako rozzuřený pes na konci vodítka. Podařilo se mu zachytit jeden z policistových kotníků a zatáhl. Jakobs upadl, ale okamžitě se pokusil odrazit. Úder pažbou revolveru ho ale zasáhl do stejného místa, kam ho předtím Verbeke kopl, a zhroutil se.

Kdosi mu vytáhl pistoli z rukou a šlápl mu botou na žaludek. Zamrkal bolestí a uviděl kuřáka, jak se převalil a nejistě vstává. Muž s vousy vztekle pronášel anglické kletby, rozevřel sako a ohmatával neprůstřelnou vestu, kterou měl pod ním.

„Čas?“ vykřikl průvodčí.

„Tři minuty.“

Kuřák si to nejdříve ověřil na vlastních náramkových hodinkách, načež si hodil zbraň na řemeni přes rameno. Vytáhl maličký úzký klíček a zastrčil ho do želízek, aby osvobodil vězně.

Jakobs se kroutil na boku. Sípal bolestí.

Nikdy jsem do toho neměl jít, pomyslel si. Pohled mu sklouzl k mrtvým tělům Stodoly a Brisse. Věděl, že Gatan je mrtvý rovněž. Měli poslat někoho mladšího a rychlejšího.

Dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby přesvědčil doktora, jenž prověřoval jeho fyzickou kondici, aby do posudku nepsal žádné připomínky, a zůstal schopen služby v terénu. I kdyby jen proto, aby mohl sledovat až do konce tenhle transport. A teď měl zaplatit cenu za svou vlastní aroganci.

Za moji posedlost.

Verbeke setřásl z rukou želízka i s řetězem. Pak rozvážně došel k Jakobsovi a ještě třikrát ho kopl. Byly to tvrdé brutální kopance, které skončily v jeho břiše a rozkroku. Exploze prudké bolesti mu vyrážely vzduch z plic.

„Máme s sebou něco na převlečení,“ promluvil průvodčí a naznačil kuřákovi, aby do kupé donesl sportovní tašku.

Verbeke odstoupil od muže na zemi. Vyložil obsah z tašky na židli a svlékl se z vězeňské kombinézy. S úšklebkem poslouchal Jakobsův sípavý dech plný bolesti.

„A co jste vlastně zač vy dva?“ zeptal se s pohledem upřeným na své zachránce. „Já vás neznám.“

„Zaplatili nám za to, že vás dostaneme odtud,“ odpověděl průvodčí.

„Tak jo.“

Verbeke se s odpovědí spokojil. S odhalenou hrudí si protáhl paže. Jakobs v ostrém světle zářivek u stropu vagonu kompletní tapisérii Verbekeho tetování. Byla to chaotická směsice zrozená zásluhou divoké představivosti. Runové symboly přebrané z nordických mýtů, živá zpodobnění ječících lebek a mučených démonů a k tomu ještě fašistická symbolika všeho druhu. Pro Noaha Verbekeho byla kůže jeho erbem a manifestem současně. Pro okolí jí vyjadřoval veškerou nenávist, která jej poháněla.

Čestné místo patřilo vyobrazení lva zachyceného ve chvíli, kdy z plného hrdla řval. Obrázek lva byl větší než všechny ostatní. Zlato-černé tetování se táhlo přes Verbekeho záda a ramena. Nad ním měl vytetovaný svitek s jediným slovem vyvedeným gotickým písmem. Leeuwenbrul.

Lví řev. Policejní sbory v celé Evropě znaly jméno této konkrétní krajně pravicové skupiny. Věděly o sériích bombových útoků a vražd, za nimiž skupina stála. Její členové rozdmýchávali nepokoje a jedovaté klima nenávisti proti všem, kteří nezapadali do idealizovaného obrazu rasové nadřazenosti, jejž skupina vyznávala.

Verbeke na sebe natáhl tričko a přes něj si oblékl bundu vojenského střihu.

„Tohle je lepší,“ prohodil jakoby sám pro sebe. Pak jeho pohled klesl k Jakobsovi a znovu se zašklebil.

„Jedna minuta,“ ozval se kuřák.

Došel k nákladovým dveřím na boku vagonu a brokovnicí ustřelil zámek, který jej držel zavřené.

„Nemáme čas tady s vámi šaškovat,“ dodal průvodčí a podal Verbekemu revolver, jenž patřil Stodolovi. „Pospěšte si.“

Jakobs se roztřeseně zvedal na kolena, když jej ovládl děsivý pocit neodvratného konce.

Verbeke opovržlivě zafuněl a jeho úšklebek se proměnil v zamračený výraz.

„Nic nepřijde nazmar,“ pronesl a vystřílel do belgického policisty poslední dvě střely ráže .38.

Bílá žena odvedla Susan Lamovou, jejího muže a jeho syna s namířenou zbraní v ruce do obývacího pokoje. Tam donutila Susan, aby si sedla na jednu pohovku, zatímco Michael a Simon se museli usadit na druhou. Byli tak všichni obráceni tvářemi k sobě.

Dovnitř vešla ještě trojice mužů, kteří rovněž působili jako Evropané, a zajistili za sebou vstupní dveře. Aniž by si navzájem cokoli řekli, pustili se svalnatější dva z nich do prohlídky domu. Třetí, zpod jehož masky se vynořila kštice kudrnatých vlasů a tvář s jizvičkami po akné, se postavil za Susanina manžela. Pistoli připravenou k výstřelu držel jen několik centimetrů od hlavy jejího nevlastního syna. Michael měl v ruce pořád ještě kelímek se šťávou a kousal do plastového okraje.

„Co od nás chcete?“ dožadoval se vysvětlení Simon a napřímil se ve snaze uchovat si v nastalé situaci alespoň jistý stupeň autority. „Peníze? Cennosti? Jde vám o tohle?“

Podle všeho usoudil, že jde o loupežné přepadení, a Susan by neskonale ráda věřila témuž.

„To si vezmeme,“ odtušila žena a Susan se na okamžik odvážila podlehnout naději, že právě o tohle tady opravdu jde. Hned následující slova bledé ženy ale veškerou naději zabila. „Policii tím svedeme na falešnou stopu.“

Žena popošla a uvelebila se na okraji pohovky, na níž seděla Susan.

„Neubližujte jim,“ zašeptala Susan. „Prosím.“

„Jak dlouho jste manželé?“ otázala se žena nenuceným tónem.

„Prosím…“ začala Susan znovu, ale žena ji mávnutím ruky umlčela.

„Já odpověď znám,“ odpověděla si sama. „Pět let. Setkali jste se několik měsíců poté, co jste začala pracovat pro MaxaBio. Geniální biochemička, která nemluvila o své minulosti, a proslulý právník, co se z něj stal profesor, se smutným příběhem o své zesnulé první ženě.“

Simon ztuhl, když slyšel tak bagatelizující shrnutí své osobní tragédie, a poposedl si blíž ke svému synovi.

Jeden z mužů se vrátil do pokoje a kývl na ženu. Bezpochyby jí tím sděloval, že v přízemí nikdo jiný není. Za okamžik se vrátil i druhý, který prohledával první patro.

„Našel jsem trezor,“ zavrčel.

„Vyber ho,“ přikázala žena. Pak se podívala na muže s tváří zjizvenou od akné. „Vem si své nádobíčko.“

„Dobře.“

Přikývl, poodstoupil a sebral si plastový kufřík, který si předtím donesl s sebou.

Pozornost ženy se přenesla na Simona.

„Víte, kolik lží vám vaše žena za těch pět roků napovídala? Musela to být nejméně jedna denně. Nejméně. Odhadovala bych to na dva tisíce lží, nebo ještě víc.“

„O čem to zatraceně mluvíte?“ Simonova tvář ztvrdla a jeho hlas nabral tón, jakým mluvil na studenty, kteří vyrušovali při jeho přednáškách. „Seberte si, co chcete, a jděte!“

„Která je asi ta ze všech největší?“ Pokračovala žena otázkou, kterou položila sama sobě. „No jistě, už vím. Její jméno. Ono to není Susan. A nikdy ani nebylo.“

„Je to pravda?“ chtěl vědět Michael. Oči měl rozšířené.

„Ale jistě že je, človíčku,“ ujistila ho žena, než mohla Susan odpovědět. „Vypadáš, že budeš chytrý. Určitě přemýšlíš o tom, proč s tebou tvoje nevlastní matka nikdy nemluví o tom, kde vyrůstala, nebo o rodině, kterou měla předtím, než se setkala s tebou a s tvým taťkou. Není to tak?“

Michael po ní střelil pohledem, jenž řezal jako břitva. Byl plný nezodpovězených otázek a beztvarého strachu.

„Její skutečné jméno zní Ji-Yoo Parková. A nepochází z Busanu v Jižní Koreji. Ale to není ta nejhorší věc, kterou před vámi skrývala. Ne, není.“

„Mně je lhostejné, co tady vyprávíte,“ pronesl Simon pevně. „Nebudu to poslouchat. Nebudu poslouchat, jak se snažíte trýznit ženu, kterou miluji.“ Prosebně se zahleděl na svou manželku. „Susan, podívej se na mě.“

Ona se k tomu ale nedokázala donutit. Nebyla toho schopna, protože věděla, co bude následovat.

„Ji-Yoo Parková je lhářka a podvodnice, která nese odpovědnost za smrt desítek nevinných lidí,“ pronášela bledá žena s požitkem své odhalení.

„To není pravda!“ vykřikl Michael a mrštil kelímkem o zem. „Ne! Ona je dobrý člověk!“

„Hodláte jim zase lhát?“ Po tváři Susan se pod zkoumavým pohledem ženy řinuly slzy. „Tak do toho. Lžete. Na jedné další lži navíc už nezáleží.“

„Susan?“ promluvil Simon, a to jedno jediné slovo stačilo, aby ji zlomilo. Byla v něm veškerá pochybnost pramenící ze všech okamžiků, kdy odváděla řeč jinam, kdykoli se jí chtěl ptát na její minulost.

Snažila se zformulovat větu, kterou by to vše popřela, ale z úst jí nevyšlo ani jediné slovo. Na prsou ji bolelo, jak jí v hrudi vířily emoce polapené kdesi mezi chladnou krutostí té ženy a realitou ve znamení vpádu vetřelců do jejího domova, před níž nebylo možné uprchnout.

Muže s tváří zjizvenou po akné nic z toho nezajímalo. Vytahoval z kufříku spoustu různých věcí. Videokameru s širokoúhlým objektivem, laserový skener a další zařízení, která nedokázala identifikovat. Upevnil kameru na stativ a kývl na ženu.

„Je to připravené.“

„Vztyk.“

Bledá žena ukázala pistolí, a když se Susan – ne, ona se přece jmenovala jinak –, když se Ji-Yoo nepohnula dost rychle, chňapla ji za paži a zvedla.

Simon se snažil postavit, aby ji bránil, ale jeden z vetřelců ho popadl za rameno a silou ho zatlačil zpět do pohovky.

„Vy půjdete s námi,“ pokračovala žena. „Určitě to pro vás nebude nic nového.“ Znovu udělala posunek zbraní. „Uděláte, co vám řekneme. Pokud neposlechnete, ti dva zemřou. Přesně jako za starých časů.“

Z hrdla jí vyšlo zanaříkání plné strachu.

„Udělám to,“ promluvila. „Nemusíte jim ubližovat. Není třeba je do toho zatahovat.“

„Ach tak. Ale oni do toho už zataženi jsou,“ odtušila žena. „Vy jste totiž vážně zkušená lhářka, mademoiselle Parková. A my musíme mít jistotu, že nám říkáte pravdu.“

Když ji bledá žena odváděla z pokoje, Susan ještě naposledy pohlédla na svého manžela a nevlastního syna. Muž s jizvami jim vtiskl do rukou jakýsi list papíru.

„Na ni se nedívejte! Dívejte se na mě!“ vyštěkl a namířil na ně kameru. „Vy první, taťko. A čtěte to hezky nahlas, pokud nechcete, aby byl z toho vašeho skrčka před vašima očima mrzáček.“

Simon svíral Michaelovu ruku a zdráhavě promluvil.

„Béžový odstín na vodách jezera ohromil všechny, včetně francouzské královny…“ Ostře pohlédl na muže. „Co to je? To je nesmysl!“

„Čtěte to! A nepleťte to. Pak bude pokračovat kluk,“ nařídil zjizvený muž.

„Jdeme,“ vyštěkla žena a dloubla Ji-Yoo do ramene hlavní zbraně.

„Dvacet vteřin.“

Zvolání bylo signálem pro muže, který osvobodil Verbekeho, aby otevřel posuvné dveře na boku vagonu. Vší silou se do nich opřel a dveře se odsunuly. Nekonečná hradba jedlí zmizela a vystřídal ji svah klesající k řece několik stovek metrů pod nimi. V noční tmě připomínala řeka skleněnou stužku klikatící se podél trati.

Vagon se zakolébal a začal zpomalovat, když vlak vjížděl do mírného zákrutu.

„Strojvůdce tady musí zpomalit, aby projel zatáčkou,“ vysvětloval Verbekemu muž v uniformě průvodčího. „A my tady vysedáme.“

Ukázal prstem na otevřené dveře a zapnul si bundu.

„Až dopadnete na zem, skrčte se a udělejte kotrmelec,“ promluvil zarostlý muž. „A pak musíte…“

„Já vím, co mám dělat. Nechte toho žvanění, pokud pro mě nemáte nic, co by bylo užitečné.“

Verbeke se na ně oba ironicky zašklebil a sehnul se pro pistoli, ze které Briss nevystřelil.

„Jak je libo,“ odtušil muž s vousy. „Teď!“

Verbeke absolvoval během vojenského výcviku řadu denních i nočních seskoků s padákem. Mohl se proto spolehnout na to, co se naučil, aby udržel tělo ve správné poloze a zvládl pád z jedoucího vlaku bez jediné zlomené kosti.

Rád by udělal s tělem toho chcípáka Jakobse ještě něco. Mohl by ho třeba ještě zohavit – zanechat na něm svůj podpis, aby se rakev před pohřbem nemohla otevřít. Jenže na to už nebyl čas. Verbeke se vrhl do tmy. Noční vzduch se jej zmocnil a roztočil ho.

Vzápětí následoval prudký dopad do mokré trávy. Kutálel se po zemi s nohama a rukama těsně staženýma k sobě, aby se chránil. Zbavoval se energie skoku, až zpomalil a zastavil se. Během okamžiku stál na nohou, ukradenou pistoli měl vytasenou a připravenou.

Klapot jedoucího vlaku slábnul, jak souprava mizela v zatáčce a vjížděla mezi stromy. Verbeke přejížděl hlavní pistole po okolí, až našel dvojici mužů, kteří jej osvobodili, jak se škrábou na nohy uprostřed husté mokré trávy. Zhluboka se nadechl a sám pro sebe pokývl hlavou. Užíval si chvíli osvobození. Samozřejmě že byl svobodný. Jeho nepřátelé ho nemohli zadržet.

Verbeke uvažoval, zda nemá své zachránce zabít, dokud jsou ještě dezorientovaní po skoku. Ve tmě by si ani nevšimli, jak se k nim blíží, a on by pak byl během několika chvil v prachu. Najít auto, telefon, spojit se s vlastními lidmi…

Zaváhal. Stále zůstávalo příliš mnoho otázek, na něž mu mohli odpovědět jen tito dva muži. A pak ho vzápětí zalilo jasné světlo a už to bylo tak jako tak jedno.

Instinktivně se otočil ke zdroji světla a spatřil přední reflektory pick-upu 4×4, který se kolébal podél říčního břehu. Pak se vůz otočil, aby s nimi mohl rychle odjet, a Verbeke sledoval, jak z něj vystupuje podsaditý muž. Pátravý pohled dotyčného vzápětí našel trojici postav v trávě a neznámý na ně kývl.

„Pospěšte si!“ zavolal. „Musíme se odtud ztratit!“

Verbeke zachytil jeho přízvuk – připadal mu japonský – a instinktivně se pohrdavě zašklebil. Rozběhl se k autu a v komíhající se paži stále třímal zbraň mrtvého policisty.

„A vy jste jako kdo?“ chtěl vědět. „Uvítací výbor?“

Pokud šlo o etnický původ řidiče, nemýlil se. Další cizinec. Muž se pohyboval jako bojovník, ale bylo vidět, že se opírá víc o jednu nohu, jako kdyby podvědomě chránil tu, na níž měl staré zranění.

„Jmenuji se Saito,“ představil se Japonec úsečnou, strojově znějící angličtinou. „Měl byste poděkovat mým zaměstnavatelům, že vám usnadnili útěk.“

Verbekemu zbělaly klouby na prstech, jak sevřel pevněji revolver, když se mu vybavila prchavá vzpomínka.

„Já vím, kdo jste,“ řekl. „Jasně, že to vím. Vojáček boháčů.“ Zvedl zbraň a bezstarostně s ní zamával. „Už jste zapomněl na náš rozhovor? Řekl jsem vašim pánům, aby se šli bodnout.“ Otočil hlavou a odplivl si. „Vy chcete do postele s negrama a čmoudama. To je vaše věc. Lvi vás s tím ale pošlou do hajzlu.“

„Takže byste raději, ať vás naložíme zpátky do toho vlaku?“ prohodil Saito klidně.

„Můžete to zkusit.“ Verbeke odsekával slova, jako by cvakal úderníkem zbraně.

O několik let dříve, když začali expandovat na evropskou scénu, si chlapíci s penězi a nablýskanými auty našli Noaha Verbekeho a nabídli mu kufry nacpané eury, když pro ně zajistí několik „laskavostí“. Měli seznam cílů, které bylo zapotřebí zasáhnout, a za velkorysou odměnu v hotovosti chtěli, aby to Lví řev udělal za ně.

Všechno se mu to teď vybavovalo. Za tou schůzkou byla Toussaintová, arogantní čarodějnice, které patřil na tucet televizních stanic. A tenhle Japončík tam byl. Číhal v pozadí, jako by si o sobě myslel, že je nějaký nindža. Jeho přítomnost Verbekeho okamžitě vytočila a Lvi nakonec nabídku odmítli. Bojovali za bílé národy. Za bělochy a jejich hegemonii. Nehodlali se paktovat s žádnou bandou idiotů ochotných za peníze cokoli prodat a táhnout to s každým, pokud zůstanou bohatí.

„Combine,“ pronesl to jméno nahlas, „si může jít nasrat.“

Tak si ta skupina říkala. Combine – kartel. Bylo to nicneříkající označení, které mělo zastírat skutečnost a pomáhat při šíření dezinformací. Verbeke ale věděl dost o tom, jak je to s nimi doopravdy. Staří roztřesení parchanti a přezrálé děvky ve své bublině z miliard dolarů. Obchodovali mezi sebou s mocí a vlivem, jako kdyby to byly žetony a oni seděli u pokeru. Vydělali jmění na tom, že si udělali jediný cíl z dosahování zisku. Prodávali zbraně všem bojujícím stranám a přilévali olej do ohně, aby udržovali všechny ve strachu. V pohrdání, které vůči nim cítil, se mísily závist i odpor. Byli to slaboši, co se paktovali s bestiemi a zrádci. Neměli žádné zásady.

Couvl. Udržoval si dost velký odstup, aby měl Saita i oba zbývající muže v zorném poli. Vousáč držel svou brokovnici v pohotovosti, zatímco druhý si svlékal sako průvodčího, jako by mu nezáleželo na studeném nočním vzduchu kolem.

„Dovolíte?“ Saito sáhl plynulým pohybem do hluboké kapsy kabátu, který měl na sobě, a vytáhl z ní satelitní telefon. Odklopil anténu ve tvaru válečku a ťukl do tlačítka rychlé volby. „Mí zaměstnavatelé si jsou vědomi, že s nimi máte problém. Právě tak ale vědí o problémech, které potkaly v posledních měsících vaše společníky.“

Verbeke sevřel čelisti. Saitova slova sdělující pravdu, do které tomu Japončíkovi nic nebylo, v něm probudila zlost. Faktem bylo, že Lví řev se ocitl v defenzivě. Soustředěné úsilí Interpolu, za kterým stál ten idiot Jakobs, vedlo k tomu, že za nějakých deset týdnů přišli o zhruba stejný počet konspiračních bytů. Dva jejich významní stoupenci byli zatčeni kvůli zinscenovaným obviněním. A pár Verbekeho nejlepších vojáků padlo nebo bylo ztraceno během policejních razií v oblasti střední Evropy.

On sám byl zatčen na Slovensku, protože okolnosti ho donutily, aby se tam vydal na schůzku se zástupci neonacistických skupin, neboť to byli jeho Lvi, kdo se s nimi chtěl dát dohromady. Ano, potřebovali sehnat víc lidí a podporu, ale po tom nikomu dalšímu nic nebylo. Ještě víc se zakabonil. Žvanil snad někdo? Pokud ano, zamkne ho do klece a upálí zaživa.

„Nevíte o ničem ani ň,“ odsekl.

„Vím, že v daném okamžiku máte velmi omezené možnosti.“

Saito zachovával po celou dobu nesnesitelný klid. Satelitní telefon pípl, když navázal spojení, a Saito ho podal Verbekemu.

„Co to je?“

Podíval se obezřetně na telefon. Na zářícím displeji viděl zašifrované volané číslo.

„Promluvte si se svým soukmenovcem, než se rozhodnete, co uděláte dál.“

„Běžte do prdele!“

Verbekeho vztek nabíral díky Japoncově ledovému klidu na síle. Napadlo ho, s jakým potěšením by mu zasadil tím telefonem ránu. Nakonec ho ale přiložil k uchu.

„Prosím?“

„Haló, Noahu?“ ozval se známý hlas. „Jaká byla Bastila?“

„Axelle…“ Stejně jako z její bledé tváře čišel i ze slov té Francouzky chlad a byla sladká po medu. Rozmrzelost ale Verbekemu nedovolila, aby se tím nechal rozptýlit. „Co ti na tom trvalo tak dlouho? Drželi mě skoro dva měsíce!“

„Jsi vděčný?“ zeptal se její vrnící hlas. „Nemám dojem, že bych slyšela vděk.“

„Nezahrávej si se mnou,“ zavrčel a uslyšel, jak se prudce nadechla. Věděla, že zašla přes čáru.

„Policie tě dobře schovávala. Musela jsem podniknout jisté kroky.“ Odmlčela se. Pak nasadila kajícnější tón. „Ty se zlobíš?“

Pohlédl na Saita. „A tohle bylo nejlepší, co jsi dokázala sehnat?“ Když je organizace Combine poprvé kontaktovala, byla Axelle jedním z mála Lvů, kteří s ní chtěli spolupracovat. Dávalo smysl, že se na ně obrátila s žádostí o pomoc. Jenže on zuřil, že to udělala. „Tímhle jsi z nás udělala slabochy.“

„Ty kreténe!“ odsekla. „Doteď bys hnil ve vězeňské cele, kdybych to neudělala. Zkus trochu ubrat na aroganci a uvědom si, jakou máme šanci!“

Cosi v jejích slovech donutilo Verbekeho, aby se odmlčel. Nepřiznal by to, ale tato žena byla nejchytřejší z jeho lidí. Byla inteligentnější než on a kromě toho stejně loajální jako sadistická.

„Jakou šanci?“ zeptal se nakonec.

„Uzavřela jsem dohodu, abych tě dostala ven,“ odpověděla Axelle. V jejích slovech cítil mrazivý úsměv. „A věř mi, když ti to říkám… Bude se ti to líbit.“

Verbeke naslouchal, zatímco mu vysvětlovala hlavní body dohody. Zlost jej postupně opouštěla a ve tváři se mu zvolna vykresloval krutý úšklebek.

Kapitola 2

Byla to druhá noc, kterou trávili na moři. Kdesi během prvního dne začal motor rybářského člunu kašlat a chrlit černý kouř. Muži, kteří měli malé plavidlo řídit, poté sdělili ostatním, že se nějakou dobu nechají unášet proudy. Nafta, jež z nich unikala a zůstávala na zvlněné hladině za nimi, navozovala představu, jako kdyby člun krvácel.

Fatima se pokoušela zabíjet čas počítáním mraků na obloze a obličejů desítek lidí tísnících se spolu s ní v přeplněném člunu. Její starší bratr Remi měl stále horečku, jež nepolevovala ještě ode dnů předtím, než zaplatili pašerákům. Většinu času nyní prospal. Dělili se spolu o doušky vlažné vody s kovovou příchutí z lahví, které si donesli s sebou, a odměřovali každičké usrknutí, jak to jen dokázali.

Pašeráci, kteří je vyvezli na moře, tvrdili, že se na člunu dostanou přes oceán na ostrov kousek od země nazývané Itálie, a že jakmile se ocitnou na břehu, budou v bezpečí. V Itálii podle nich žijí dobří lidé. Nehrozí tam ustavičně, že na člověka někdo zaútočí, a mají tam jídlo, léky i čistou vodu. A na lidi ochotné tvrdě pracovat by tam mohla čekat lepší budoucnost.

Remi tomu věřil, ale Fatima ne. Remi věřil mnoha věcem, které se jeho mladší sestře zdály pošetilé. Současně ale byla dost chytrá na to, aby mu je nevymlouvala. Možná že byla mladší, ale nepochybně byla z dvojice sourozenců tou dospělejší. Po smrti rodičů, kteří zahynuli při bombardování na předměstí Tripolisu, jí nezbývalo než rychle dospět. V případě Remiho se zdálo, že ustrnul tam, kde byl, jako kdyby ztráta otce a matky jeho další dospívání zarazila.

Fatima se o ně oba starala, ale přesto nedokázala zastavit Remiho, když jí pověděl o svém rozhodnutí uprchnout za lepším životem. Po pravdě řečeno pro ně v Libyi už tak jako tak nic nezbývalo. Žádná vyhlídka na bezpečnou budoucnost ani na vzdělání, práci či peníze. Byla dost stará, aby chápala, že její vlast se kolem ní rozpadá na kusy a že jednoho dne některá další bomba dostane ji nebo Remiho a vymaže je jediným ohlušujícím výbuchem v oblacích prachu a kouře z tohoto světa stejně, jako se to stalo s jejich rodiči.

A tak vyrazili. Prodali to málo, co měli, až oběma sourozencům zbylo jen to, co měli na sobě, a vyměnili jednu nejistou budoucnost za jinou. Když pak člun odstrčili od břehu do vln, ohlédla se Fatima ještě za sebe, aby se podívala na zmenšující se vlast. Chtěla by zůstat. Chtěla by tam vést spokojený život. Jenže muži plní zloby, vojáci, rváči a politikové, jimž byli ona i Remi lhostejní, jim tuto možnost ukradli kvůli… čemu? Uvažovala, jakou odměnu by mohl panující chaos kdy přinést.

Na zpěněných vlnách se pod spalujícím sluncem plavili do neznáma. Pod stříškou z vlnitého plechu na zádi člunu bylo trochu stínu a lidé se tam zprvu střídali, aby si odpočinuli od horka. Postupně ale stín obsadili nemocní, spolu s dalšími, kteří se jednoduše odmítli vzdát svých míst. Plavidlo byl starý rybářský trauler sloužící k lovu tuňáků, jen tak tak slátaný dohromady, do kterého neustále zatékalo. Páchlo to na něm po shnilých a mrtvých rybách, naftě a lidském strachu.

Do rána druhého dne již dva lidé zemřeli na úpal. Jejich těla shodili přes nízký okraj člunu do oceánu. Jak se pak den vlekl dál, přestaly i nejmenší děti plakat, neboť pochopily, že se tím nic nezmění. Poznaly, že ať prolejí sebevíce slz, s vražedným horkem ani houpáním člunu, při němž se zvedal žaludek, to nic neudělá.

Teď už bylo slunce dávno to tam a teplota prudce klesla. Cestující na člunu zaplnili do posledního čtverečního metru veškerý použitelný prostor, jedno tělo vedle druhého, a snažili se udržet teplo navzdory mrazivému moři rozkládajícímu se pod studenou oblohou plnou hvězd.

„Já myslím, že tady umřeme.“

Trvalo jí chvíli, než si Fatima uvědomila, že ta slova pronesla nahlas. Olízla si vyschlé rty a ucítila chuť soli.

„Ale ne, maličká. Musíš věřit.“

Žena, která ležela vedle ní a opírala se o kostru trupu, se jmenovala Aya. Tvrdila o sobě, že pochází z Nigérie. Měla tmavší pleť než Fatima, která dívce připomínala týkové dřevo, z něhož bylo staré křeslo, jaké míval její otec. Ta spojitost v ní z jakéhosi důvodu vyvolávala touhu té ženě věřit. Aya mluvila se zpěvavým přízvukem a byla hezká. Její tvář na dívku hleděla mezi záhyby šedohnědého hidžábu. Ve tmě se Ayiny oči třpytily jako drahokamy.

Fatima cítila takovou únavu a přidala si tak zbavená veškeré energie, že nedokázala ani pochopit, jak je Aya schopná udržet si optimismus.

„Bojím se, že to Remi nezvládne,“ zašeptala a letmo pohlédla na bratra, jenž sebou škubal v přerušovaném spánku. „Anebo mám strach, že to nezvládnu já a on tady beze mě bude jako ztracený.“

„To se nestane,“ trvala na svém Aya. „Slibuji.“

Jenže v jejím výrazu byl stín a starší žena nedokázala zakrýt strach.

„Děkuju ti,“ odtušila Fatima. „Ale tohle mi slíbit nemůžeš.“

Její matka říkala cosi podobného a už se nikdy nevrátí domů.

Aya si povzdechla a posunula se. Vyhrnula si rukáv šatů, až se odhalily velké hodinky na jejím zápěstí. Byly masivní a v takovém prostředí působily až nepatřičně. Vypadaly jako cosi, co by měla nosit bohatá dáma, a nikoli uprchlice. Podle toho, jak je Aya před ostatními neustále schovávala, Fatima usoudila, že budou mít velkou cenu. Tvář Ayi zalil slabý svit, když se dotkla přední strany hodinek, které se na okamžik rozzářily, než opět potemněly.

Žena ztuhla a hodinky znovu zmizely.

„Poslouchej mě,“ řekla Fatimě. „Ty a Remi na sebe nesmíte upozorňovat. Myslím to vážně. Nedělejte žádné hlouposti. Soustřeďte se jenom na to, abyste se navzájem udrželi naživu.“

V Ayiných slovech zněla dosud neznámá naléhavost, které Fatima nerozuměla. Žena našla svou vlastní lahev s vodou a vtiskla ji dívce do rukou.

„To si nemůžu vzít,“ začala Fatima, ale Aya přísně zavrtěla hlavou.

Muž na přídi, který zpola visel přes okraj člunu, se najednou prudce probral k životu. V jeho trhavých pohybech byla znát panika. Potácel se směrem k zádi a šlapal na uprchlíky kolem sebe. Během několika vteřin se okolo něj vzedmula vlna vzteklých nadávek. Byl to Berber a Fatimě proto chvíli trvalo, než se naladila na jeho dialekt a pochopila, co ho tak rozrušilo.

„Nějaké plavidlo,“ pronesla automaticky. „Loď! Támhle!“

Lidé, které onomu muži rozuměli, vstávali a otáčeli se směrem, jímž ukazoval. Fatima vyskočila. Její zvědavost na okamžik zvítězila nad únavou a opatrností.

Rozeznávala jakousi temnou siluetu. Hranaté přímé linie připomínající ploutev obrovského žraloka. Stín rýsující se proti temné noci, jenž se pohyboval z prostoru kdesi tam před přídí jejich člunu. Vítr změnil směr a donesl k nim tiché vrčení naprázdno běžících motorů.

V následující vteřině zalila jejich plavidlo nemilosrdná zář oslepujícího bílého světla z reflektoru. Fatima instinktivně zvedla ruku, aby si zastínila oči.

Remi u jejích nohou se probudil a v šoku mu klesla čelist.

„To… to je záchranná loď?“

Lidé začali mávat a křičet. Volali o pomoc v tolika jazycích, kolik jich jen uměli. Mezi uprchlíky se zvedla vlna naděje a škrábali se na nohy, aby lépe viděli na blížící se plavidlo.

Bylo pětkrát větší než starý rybářský člun a mnohem lépe uzpůsobené na plavbu ve vlnách než starý trauler sloužící k lovu na mělčinách. Loď byla natřena temně zelenou barvou a Fatima měla dojem, že rozeznává lidi pohybující se na její palubě. Na trupu lodi viděla symbol ve tvaru hrotu šípu a za ním jakási slova napsaná v angličtině. Dívka ale neměla ponětí, co by mohla znamenat.

Stočila pohled zpátky k Aye. Výraz starší ženy se natolik změnil, že to vypadalo, jako kdyby to byl kdosi úplně jiný.

„Co je špatně?“ zeptala se Fatima.

„Drž se za mnou,“ odtušila Aya, když se nad mořem rozezněl kovový zvuk. Chrastění zbraní připravovaných k palbě. Fatima znala ten zvuk, i když si přála, aby tomu tak nebylo.

„Podívejte se na ně,“ pronesl Lazlow znechuceně a odplivl si přes zábradlí do moře. „Mačkají se tam jako smradlavé krysy.“ Kývl bradou k palubě člunu s uprchlíky a na změť těl, jež se tam tísnila jedno přes druhé. „Měli bychom to potopit a poslat je všechny ke dnu.“

Velký zpocený muž se mazlil s pažbou automatické pušky AK-47 a pohrával si s myšlenkou, že by vypálil pár dávek. Letmo pohlédl na Martena, jenž stál vedle něj, ale ten nový chlapík nic neříkal. Jen držel zbraň a ve tváři měl zasmušilý výraz, z nějž se nedalo nic vyčíst.

„Ehm?“

Lazlow do něj strčil. Snažil se dostat z mladého Holanďana souhlas, ale dočkal se jen nevýrazného přikývnutí.

Zakabonil se a odvrátil pohled. V poslední době sem berou samé idioty, pomyslel si.

„To by nestačilo,“ odpověděl DeVot na jeho tirádu. „Musíme je zastrašit. Jsou to prostoduší hlupáčci. A my jim musíme dát lekci. Musí se to roznést, což by ze dna moře nedokázali.“

Muž s nevrlým výrazem ve tváři měl na této lodi nejblíž k čemusi jako kapitánovi. Byl břichatý, mhouřil oči a nikdo z dobrovolnické posádky by o něm neztratil jediné dobré slovo. K jakémus takémus velení se dostal, protože měl peníze a styky.

„Těla vyplavená mořem na pláž to řeknou dost jasně,“ trval na svém Lazlow. Nikdo nepatřil k těm, kteří nechají druhé, aby měli poslední slovo. „Co?“ Znovu dloubl Martena loktem ve snaze vymámit z něj souhlas. „Co, Chytrolíne? Je to tak, nebo ne?“ výhrůžnými gesty dávali jasně najevo, že tam, kde jsou teď, nemůžou zůstat.

„Možná,“ odpověděl Holanďan a sledoval, jak posádka připoutává uprchlickou loď za své.

„Možná?“ zopakoval Lazlow a znovu si odplivl. „A seš si jistý, že na to máš žaludek, Chytrolíne?“

Marten neodpověděl. Lazlow dal šlachovitému plavovlasému Holanďanovi přezdívku krátce poté, co vypluli z neapolského přístavu. Popichoval ho s ní, kdykoli se k tomu naskytla příležitost, od okamžiku, kdy se nováček dopustil té chyby, že začal plácat jakési blbosti o tom, že symbol na jejich vlajce připomíná štíty starověkých Sparťanů.

DeVot o tom mluvil prvního večera na moři. Snažil se chlapy dostat do bojové nálady slibem, že se dočkají trochy krve a vzrušení. Vysvětloval jim, že jsou právě takoví bojovníci, jakými byli tamti Řekové.

Jejich loď byla obráncem, baštou v nevyhlášené válce, o které neměli zbabělí politikové a bezpáteřní muži zákona odvahu přiznat, že je vůbec vedena. DeVot tvrdil, že existují stovky a tisíce lidí, kteří si myslí totéž co oni a kterým se dělá špatně z přílivu imigrantských parazitů zaplavujících Evropu. Dožadují se dávek a připravují slušné místní lidi o domovy i práci. Tato loď placená skupinou nazývající se Svaz Bašta měla podporu nacionalistů z celé Evropy a také z míst za jejími hranicemi. A přivábila k sobě i muže jako Lazlow, jenž neprošel výběrem do německé armády, ale přesto chtěl nosit zbraň a užít si s ní okamžiky pýchy.

Lazlow byl pevně přesvědčený, že pokud by tenhle dobytek v jejich všivém člunu objevili lidé ve službách vlády anebo ti naivní sluníčkáři, věnovali by jim ještě balík peněz a klíče od nového domu.

Svaz Bašta měl jiné plány. Moře bylo rozlehlé a ti takzvaní „mírotvůrci“ z válečného námořnictva, které sem posílali jejich páni nastolující „nový světový pořádek“, nemohli být všude. A tak stejně jako Sparťané, kteří bránili svůj národ proti perské invazi – tenhle film viděl Lazlow snad milionkrát –, se stavěli muži na tomto plavidle do cesty přílivu cizáků, když chytali hezky jeden člun s uprchlíky po druhém.

Jenže ten Chytrolín tvrdil cosi o tom, že skuteční Sparťané nebyli úplně takoví, jak je historie líčila. A byl dokonce tak blbý, aby prohlásil, že jim nevadili teplouši.

Kde jsi do hajzlu něco takového slyšel? vykřikl Lazlow.

Četl jsem to v jedné knížce, odtušil Holanďan, jako kdyby si myslel, že je díky tomu chytřejší než ostatní. Jako kdyby snad byl inteligentnější parchant než oni.

Od toho dne mu dělal Lazlow ze života peklo, což stačilo, aby ten blbeček přestal se svými pitomými žvásty.

Všichni uprchlíci už byli na jejich palubě. Jeden ze členů posádky, který mluvil francouzsky, jim sděloval, že pokud nebudou poslouchat, ponesou následky. Cizinci měli proti mužům na lodi jasnou početní převahu, ale žádný z nich neměl kuráž, aby se zvedl a ukázal, co v něm je. Stačilo jim, aby se podívali na někoho z posádky, a přemohl je děs z automatických zbraní, které by je během několika vteřin pokosily.

DeVot vsunul prsty do úst a pronikavě zahvízdal. Byl to signál pro muže na navigačním můstku. Loď se okamžitě zakolébala a vyrazila vpřed, když se šrouby zakously do vln. Příď se stočila zpět do směru k libyjskému pobřeží. Pluli plnou parou vpřed, sešlý rybářský člun táhli za sebou, zatímco do něj po celou tu dobu pronikala slaná mořská voda.

Lazlow slyšel, jak někteří uprchlíci mezi sebou cosi drmolí. Věděli, co se děje. Vpadl mezi ně a spolu s dalšími muži s puškami v rukou se pustili do dalšího kroku, jenž spočíval v násilném oddělení mužů od žen. Těšil se na okamžik, až se některý z mužů pokusí zabránit jim v osahávání žen. Brzy se dočkal.

Lazlow udeřil muže, jenž se odvážil klást odpor. Zasadil mu ránu puškou do tváře a přerazil mu nos. Zakrvácený muž se zhroutil na palubu. Lodník se zasmál a prohlížel si vyděšené tváře před sebou. Doufal, že se najde ještě někdo další, kdo bude chtít projevit stejnou vzdorovitost. Nikdo z nich mu ale takovou laskavost neprokázal.

Příliš velcí ubožáci, než aby se dokázali bránit, řekl si pro sebe. Dostanou, co si zaslouží.

Namířil na muže pušku a napodobil zvuk výstřelu. Zachechtal se, jak ucukli. DeVot na něho křikl, aby toho nechal, a Lazlow odkráčel. Byl frustrovaný, že si nemohl na nikom vylít nekonečný zdroj svého vzteku. Lazlow byl setrvale kvůli něčemu naštvaný. Byl to jeho způsob, jakým dokázal přečkat každý další den.

Vše potenciálně cenné, co měli uprchlíci u sebe, jim bylo odebráno a naházeno do plastového sudu. Veškeré peníze získané za prodej se měly posléze rozdělit mezi posádku jako kapesné na pivo. Ne že by tihle ubožáci měli příliš mnoho čehokoli, co by stálo za to, aby se jim to ukradlo. Dnes to ale bylo trochu jiné, protože jeden z dalších členů posádky přišel s elektronickými hodinkami, které stáhl ze zápěstí jakési Nigerijky. Lazlow si je od něho vzal a zadíval se na ně. Nebyl si jistý, co všechno by mohly umět.

„To jsou chytré hodinky,“ nadhodil Marten.

„Ptal jsem se tě na tvůj názor?“ odsekl Lazlow instinktivně a hodil hodinky do sudu se zbytkem jinak bídného lupu.

„Držte je na mušce,“ přikázal DeVot a ukázal na muže, kteří si to rázovali po palubě mezi dvěma skupinami uprchlíků. „Prohlídnu si ženy a uvidíme, co by bylo použitelné.“

Lazlow přikývl. Na tomhle by mohli vydělat zajímavé peníze. DeVot měl kontakty na albánskou mafii, která se neustále ohlížela po novém zboží. Pokud by ženy byly v dobrém stavu, měli by šanci na příplatek. Jenže Lazlow měl také svoje potřeby, a než se vrátí zpátky do přístavu, mohlo to ještě nějakou dobu trvat.

Z krátké chvilky zamyšlení ho vytrhl pohled na Holanďana, který se rozhlíželo kolem, jako by měl cosi za lubem, místo toho, aby dělal, co se mu řeklo.

„Hej! Chytrolíne, mluvím s tebou! Co to tam děláš?“

„Nic.“ Marten nevrle upíral pohled na palubu.

„Jsi fakt hezoučký.“ Lazlow došel dlouhými kroky k Holanďanovi. Zastavil se před ním a naklonil se k němu. „Vousy jako hipster a k tomu to háro.“

Cvrnkl prstem do Martenova krku, po němž splývaly rozcuchané špinavé vlasy po ramena. Muž stojící proti němu nereagoval, tvářil se pokorně a vyhýbal se pohledu do očí. Lazlow ale nepřestával dorážet.

„Ty jsi snad buzík? Proto jsi předtím tvrdil ty blbosti? Protože jsi podělaná bukvice?“

„Ne.“

Holanďan si pohrával s popruhem zbraně, která mu visela na rameni.

„No tak to dokaž.“ Lazlow ukázal prstem na ženy. „Proč si tady z toho neudělat trochu show?“ Samolibě se uculil nad svým nápadem, natáhl se a chňapl po náhodně zvolené uprchlici. Byla to malá vyzáblá dívka, skoro ještě dítě. „Do toho! Udělej jí to, Chytrolíne!“

Postrčil vystrašenou dívku směrem k Martenovi, pak pohlédl na DeVota a uviděl, že i on se vesele šklebí. DeVot byl starý úchyl a neměl v úmyslu bránit tomu, co se mělo nyní stát. Nehodlal ani zpochybňovat Lazlowu roli vůdce smečky, kterou měl mezi chlapy z posádky.

„Udělej to!“ vykřikl jeden z dalších mužů, kteří se shromažďovali s vidinou zábavy.

„Já se jí ani nedotknu,“ odtušil Holanďan a zavrtěl hlavou.

„Říkal jsem vám, že je to teplouš!“ vyštěkl Lazlow. Coby odpověď zazněl krutý smích.

Po Martenově tváři se ale vzápětí mihl potutelný úsměv, který tam Lazlow nikdy dříve nespatřil. Holanďan odstrčil dívku stranou a místo ní kývl na jinou ženu. Byla to ta Nigerijka.

„Tamta se mi líbí víc.“

Vysloužil si salvu chraplavého povzbuzování, zatímco už vykročil ke starší uprchlici a vytáhl si ji ze skupiny. Ignoroval prosby zaznívající z úst žen kolem ní. Lazlow zamrkal. Nečekal, že ten hajzlík projeví jakoukoli kuráž.

„Co chceš dělat?“ promluvila Nigerijka, když si Marten rozepínal maskáčovou bundu, kterou měl na sobě.

„Něco tady pro tebe mám,“ odpověděl Holanďan a sjel rukou k pasu.

Lazlowovi ale pobavený smích zamrzl v hrdle, když se Martenova ruka znovu vynořila. Držel v ní malou poloautomatickou zbraň, kterou vzápětí vtiskl do otevřené dlaně té ženy. Současně s tím Holanďan strhl z ramene AK-47, zatímco Nigerijka namířila pistoli a vypálila na Lazlowa.

Střela ráže .28 narazila do Lazlowova předpaží a muž vykřikl. Pustil svůj kalašnikov, zatímco se z rány řinula krev. Bolest byla tak intenzivní, že měl rázem kolena jako z vody. Zhroutil se na palubu a mohl jen sledovat, jak Marten bleskově přeběhl k DeVotovi, popadl ho za límec a přitáhl kapitána k sobě jako lidský štít.

„Odhoďte zbraně, nebo ho oddělám,“ křikl Holanďan na muže kolem. Jeho hlas zněl najednou jinak než předtím. Byl v něm jasně slyšet drsný britský přízvuk.

„Slyšeli jste, nebo ne?!“ přidala se Nigerijka, která se podobně proměnila z Afričanky na Američanku.

„Poslechněte ho!“ vykřikl DeVot, jenž bez váhání kapituloval. „Odložte zbraně! Zahoďte je!“

Ostatní muži se zdráhali poslechnout, ale Lazlow to skrz závoj bolesti jen sotva vnímal. Střela mu roztříštila kost a přetrhla nervy. V mukách utrpení dokázal sotva dýchat. Ztratil kontrolu nad močovým měchýřem a třásl se.

Z malé pistole vyšla další rána, která tentokrát ustřelila komusi kousek nohy. Pak uslyšel zvolání té ženy.

„Vy jste neslyšeli?“

Posádka konečně odhodila zbraně na palubu a Lazlow viděl muže z řad uprchlíků, kteří vyrazili, aby je sebrali. Pak omdlel, a zatímco svět kolem něj temněl, matně se mu vybavilo, že právě malá odolnost vůči bolesti byla důvodem, proč ho německá armáda odmítla. Právě kvůli tomu ho nevzali. A také kvůli jeho nenávistné povaze.

„Bylo to podle vás dobré?“ zeptala se a on se nedokázal ubránit úsměvu.

„Nepochybně.“

Očekával, že nyní, když byly jejich krycí identity nenávratně prozrazeny, zahodí hidžáb. Ona ale místo toho zasunula malou pistoli Beretta 950 do záhybů svého šatu a sebrala automatickou pušku AK-47, kterou odhodil Lazlow. Pokud šlo o něj, byl rád, že už nemusí dál hrát roli pokorného „Martena z Amersfoortu“ a mohl se stát zase Marcem Daneem – bývalým agentem MI6, z něhož se stal soukromý bezpečnostní specialista.

S profesionalitou, jakou od ní Marc očekával, Lucy Keyesová zkontrolovala pečlivýma očima vojáka kalašnikov a našpulila rty.

„Je v pořádku.“

Před léty, dávno předtím, než ji Marc poznal, bývala Lucy armádní ostřelovačkou. Byla specialistkou přidělenou k 1. operační jednotce speciálních sil americké armády známější pod stručnějším označením „Delta Force“. Z toho, co ji tam naučili, nezapomněla vůbec nic. Většina světa žila v představě, že v této jednotce slouží výhradně muži, ale uvnitř tohoto tajného útvaru byl ještě tým v týmu, jenž využíval ženy pro akce, v nichž byly z taktického hlediska nezbytné pro infiltraci. Nyní ale stejně jako Marc pracovala i Lucy v soukromém sektoru pro organizaci Rubicon Group.

Stále ještě neznal veškeré okolnosti spojené s Lucyiným naverbováním do Divize pro mimořádné situace fungující v rámci Rubiconu. Byly to jen dílčí útržky. Věděl, že byla propuštěna z armády bez poct a že uprchla z vojenské věznice. Stále zůstávala spousta nezodpovězených otázek, ale Marc respektoval její soukromí a netlačil na ni, aby zjistil něco více.

Ani jeho vlastní pouť, na jejímž konci začal pracovat pro záhadného výkonného ředitele Rubiconu jménem Ekko Solomon, nebyla právě obvyklá. Jeho vlastní organizace ho obvinila, že se podílel na smrti členů svého bývalého týmu – včetně ženy, na které mu nadevše záleželo. Marc byl mužem na útěku, když vzbudil Solomonovu pozornost. Pracovali pak společně. On a tým Rubiconu – a odhalili skutečného zrádce v řadách MI6. Když pak ve spolupráci pokračovali, odvrátili v následujících měsících několik teroristických útoků, které mohly skončit katastrofami. Bez přehánění se dalo říci, že poté, co Marc Dane zůstal odříznutý od všeho, co až dosud znal, se pro něj stal Solomon záchranným lanem. Solomon se kdysi dávno zavázal, že bude své bohatství spolu s vlivem, jejž mu dávalo, využívat, aby udělal ze světa lepší místo. Výsledkem tohoto záměru byly akce podobné té dnešní. Rubicon nabídl Marcovi smysl života ve chvíli, kdy jeho budoucnost nabrala nejtemnější možnou barvu. A Marc by nemohl popírat, že měl dobrý pocit, pokud věděl, že jeho práce nějaký smysl má.

Ti dva se k sobě na první pohled snad vůbec nehodili. Lucy – žena z New Yorku s tmavou pletí, sportovní postavou, klukovskou tváří a ospalým pohledem – byla jedinečná, pokud měla dokonale splynout s nějakým prostředím. Byla zkušeným střelcem, a když se rvala, dělala to s tvrdostí a zuřivostí, které by dokázaly leckoho zastrašit. Marc byl běloch z dělnického prostředí. Rodilý Londýňan ze sociálního bytu pro chudé. Šlachovitý a rychlý, s čímsi vlčím ve své povaze. Kromě toho to byl do morku kostí technik, který musel projít tvrdou cestu, aby se stal agentem pracujícím v terénu. Stále zůstával zaseknutý kdesi mezi těmito oběma krajními póly, a pokud dokázal přežívat, bylo to díky jeho důvtipu a schopnostem. Podobně jako všichni ostatní lidé pracující pro Solomona byli i oni dva párkem vyvrženců, kteří našli v práci pro afrického miliardáře nový smysl života.

Marc sledoval, jak se Lucy baví arabsky s uprchlíky. Konejšila jakousi dospívající dívku, kterou se mu předtím snažil Lazlow vnutit, a shromažďovala ty, kteří se zmocnili zbraní posádky. Záhy se pustili do posádky ze Svazu Bašta a donutili DeVota a jeho muže, aby odložili všechno, co na sobě měli. Pak prohledali celou loď a všechny, které našli, odvedli na palubu, aby se tam přidali ke svým druhům.

Marc arabsky neuměl, ale dokázal poznat, že rozzuření uprchlíci, nyní puštění ze řetězu a unavení ze všeho utrpení na moři, jsou dostatečně vzteklí, aby začali střílet. Lucy je dokázala přesvědčit, aby to nedělali, ale Marc si musel přiznat, že cítí totéž co oni. Kdyby byla pravda jen polovina věcí, jimiž se Lazlow a další vychloubali, nezasluhovali žádné ohledy.

Po celé měsíce budoval tým specialistů na digitální špionáž z Rubiconu virtuální model vlivové sítě Svazu Bašta. Vystopovával jejich napojení na další extremistické a zločinecké organizace. Tato mise byla konečným výsledkem operace s cílem zlikvidovat síť pro obchodování s lidmi, která se táhla od severní Afriky až po Rusko. Síť plnou utrpení a bídy, jež zničila stovky nevinných životů.

Následujícího dne se měly stát základny Svazu Bašta ve čtyřech různých zemích terčem razie policistů vybavených povoleními k domovním prohlídkám. Odnesou si počítače s daty, díky nimž odhalí cesty, po nichž putují peníze spojující tuto skupinu přímo s případy podplácení a korupce a s ještě horšími věcmi. Právě v této chvíli mířila kdesi ve východní Evropě úderná skupina operující s požehnáním Interpolu k jistému objektu v rukou albánské mafie, v němž byly drženy desítky unesených obětí.

Soukromí kontraktoři z Divize pro mimořádné situace se postarali o uzavření této části operace. Marc byl propašován do aktivistické skupiny prostřednictvím jednoho odhaleného kontaktu v Amsterodamu, zatímco Lucy byla vysazena do země přes libyjskou hranici, aby putovala po trase pašeráků lidí. Během několika dnů bude celá tato mašinérie živící se na slabých a zranitelných v troskách. Ještě předtím ale měli DeVot a další stanout tváří v tvář spravedlnosti.

„Co si jako myslíte, že děláte?“ promluvil kapitán. „Vy nás chcete zatknout? Co jste vlastně zač?“

„To je příliš mnoho otázek,“ odtušila Lucy. „Já bych na vašem místě uvažovala víc o své vlastní bezprostřední budoucnosti.“

„Ty nás chceš zabít, ty děvko?“ Lazlow se probral poté, co ho jeden z jeho společníků popleskal po tváři. Teď si držel poraněnou ruku, omotanou obvazy z lékárničky. „To nemůžeš!“

„Jednou jsem tě už postřelila,“ odsekla. „A myslíš si snad, že to podruhé neudělám? Tobě to nedocvaklo? My jsme tady, abychom vám překazili vaši zábavu.“

DeVot ji ignoroval a obrátil pozornost k Marcovi.

„Ty hodláš dovolit, aby tihle…?“ Snažil se najít správný výraz. „Aby nás tihle lidé chladnokrevně postříleli?“

Marc stiskl čelisti. Měl plné zuby těch rasistických pitomců už hodinu poté, co vstoupil na palubu jejich lodi. Hrát posledních pár dní idiota vyčerpalo veškeré jeho síly.

„Přestupte si tam.“ Ukázal zbraní na člun uprchlíků. „Všichni.“

„Cože?“ V zavrčení DeVota bylo slyšet upřímné pobouření. „Tohle je moje loď. A já vám ji nenechám.“

„My se ale neptáme,“ odtušila Lucy.

„Ne…“ začal DeVot znovu, ale to už bylo na Marca moc.

Zvedl svou pušku AK-47, aby mířila nad hlavu DeVota a dalších a nechal ji se zařinčením vyplivnout několik dávek oranžových záblesků. Temnotu ozářil oheň a nalevo i napravo hvízdaly střely. Muži okamžitě zareagovali. Prudce ustoupili a přikrčili se. Někteří dál nečekali a přelézali do rybářského člunu nabírajícího vodu. Marc postoupil vpřed. Vyndal ze zbraně zahnutý zásobník a druhý vytáhl z kapsy obnošené maskáčové bundy.

„Slyšeli jste to?!“ zařval. „Takový budíček mívají tihle lidé každý mizerný den!“

DeVot viděl zuřivý pohled jeho očí a rozhodl se, že sám přeskočí na rybářský člun. Na jeho palubu vklopýtal po Lazlowi.

„Jen klid, tygře…“ Lucy promluvila tiše, aby to slyšel jen Marc.

„Vy jste nemusela být poslední týden tady s těmi fanatiky na jedné lodi,“ odpověděl.

„To nemusela,“ přisvědčila. Pověsila si pušku na řemen, aby mohla vytáhnout zrezavělou hasičskou sekerku z úchytu na kostře trupu lodi. „Já byla jenom v přestrojení ve válečné zóně.“

„Dobrá připomínka,“ přisvědčil.

„Co si myslíš, že se stane, až se dostaneme zpátky do přístavu?“ promluvil znovu DeVot, čímž bez jakýchkoli pochybností prokázal, že neví, kdy je lepší mlčet. „Vy nemůžete tuhle loď unést! To je pirátství!“

„Jo-ho-ho, magore!“

Lucy začala bez varování sekat sekerou do lan držících člun uprchlíků u lodi Svazu Bašta. Znovu a znovu do lan sekala, až je konečně přeťala.

Zpěněné vlny se okamžitě zmocnily starého rybářského plavidla a odnášely je pryč. Marc stál s jednou nohou na zábradlí a mířil na záď, kde se nacházela palivová nádrž trauleru. Vypálil ještě jednu dávku a nadělal do ní na několika místech díry. Nafta crčela ven a zalévala vodou promáčenou palubu. Pak ukázal k jihu a zvýšil hlas, aby ho bylo slyšet.

„Nahoďte motor a myslím, že budete mít ještě dost paliva, abyste to zvládli k libyjským břehům, než se úplně podělá.“ Prohlížel si vystrašené tváře DeVota a jeho mužů. „Teda když sebou pohnete. Odtamtud můžete domů po svých.“

Lazlow začal zase cosi hulákat, ale Marc ho neslyšel. Motory větší lodi nabraly otáčky a přehlušily Lazlowův hlas, když jeden z uprchlíků přidal plyn. Starý rybářský trauler pak nechali za sebou na vzedmutém moři.

Lucy požádala Fatimu a Remiho, aby jí pomohli zorganizovat lidi z člunu. Vzala je dolů, kde našli jídelnu plnou potravin, kterou používali muži ze Svazu Bašta. Rozdělili jídlo a pití pro ty, kteří to nejvíce potřebovali. Trvalo jí chvíli, než to vysvětlila tak, aby všichni uprchlíci porozuměli, ale nakonec je uklidnila slibem, že za několik hodin se dočkají pomoci. Dostanou se do bezpečí a nikdo se už nebude snažit jim ublížit.

Vyprázdnila skříň s léky a rozdala je těm, kteří trpěli úpalem a dehydratací. Marc zatím odešel na navigační můstek, aby se přesvědčil, že plují správným směrem. Pomocí kombinace posunkové řeči a ukazováním na mapě dokázal vysvětlit muži u kormidla, aby nabral kurz na plánovanou schůzku.

Spolu s tím, jak vyprchával adrenalin z pokusu o únos, cítila Lucy, jak ji přemáhá vyčerpání z posledních několika dnů. Zdolala je ale díky hrnku jako dehet černé nakyslé kávy. Když se podívala ven okénkem, zahlédla tam Brita, jak stojí u zábradlí na otevřené palubě. Hleděl na temné vlny, pohroužen do svých vlastních myšlenek.

Její první reakcí bylo vyjít ven a promluvit si s ním, ale cosi ji zadrželo a ona se zamračila. Najednou si kvůli tomu připadala nesvá, neboť si uvědomovala vlastní pocit, jak veliká vzdálenost je dva navzájem dělí.

Uplynulo několik měsíců od doby, kdy naposledy společně pracovali při nějaké operaci, ale jí to připadalo jako mnohem delší doba. Jejich poslední nasazení – stresující závod s časem, aby vypátrali hackera, v jehož rukou se ocitla smrtelně nebezpečná digitální zbraň – skončilo uprostřed palby a vzájemného obviňování v ulicích Soulu. Dane a Keyesová skoro přišli o život, když se snažili zastavit plán, jenž měl vést k vyprovokování války mezi Severní a Jižní Koreou. Ještě horší ale bylo, že museli čelit zradě ve vlastních řadách. Kara Wei, odbornice na kybernetickou bezpečnost v Divizi pro mimořádné situace, je vystavila nebezpečí, když sledovala své vlastní cíle. Lucy až tehdy zjistila, jak málo znala ženu, kterou považovala za přítelkyni. A jako kdyby ani to nestačilo, ocitli se s Marcem proti sobě, když došlo na to, zda lze jejich bývalé kolegyni odpustit. Odtáhlo je to od sebe a Lucy si nebyla jistá, zda někdy dokážou tuto propast přemostit. Odmítala si přiznat, že má toho lehkomyslného Brita ráda.

Lucy se zašklebila a nebylo to jen kvůli hrozné chuti lodní kávy.

Chovej se jako profesionálka, poručila si.

Marc zvedl pohled, když kráčela směrem k němu po mokré palubě. Po tváři mu přelétly stopy několika různých emocí – překvapení, znepokojení a obav –, než se na ní rozhostil unavený úsměv.

„Ahoj,“ začal. „Jak to jde?“

„Jde…“ odpověděla a unaveně povzdechla.

Marc se na chvíli odmlčel a znovu se zadíval přes vodu.

„Myslíte si, že jsme udělali dobře, když jsme vysadili DeVota a ty jeho grázly? Teď znají naše tváře.“

„Dali jsme jim nabídku, kterou nemohli odmítnout,“ odtušila s ironickým úsměškem. „Řekla bych, že ochutnávka jejich vlastní medicíny je to nejmenší, co zasluhují. Přepadali ty uprchlíky celé měsíce. Teď poznají, jaké to jej být v jejich kůži.“

„Nechť trest odpovídá zločinu,“ pronesl Marc. „Tak se to v Rubiconu hlásá, nebo ne? Spravedlnost. To je základní kámen Solomonova křížového tažení.“

„Proto jsem tady,“ odtušila Lucy a její slova zněla jako svého druhu doznání.

„Jo,“ řekl Marc a protáhl to slovo. „Vy a já taky.“

„Dneska jsme udělali trochu dobrého,“ dodala. „Dali jsme pár zoufalcům druhou šanci. A poslali pár darebáků přes palubu.“

„Skoro to vypadá, že jsme dobrý tým, co?“

„Pane jo, tak já vám chyběla. To je rozkošné.“

Marc se sám pro sebe zasmál a napětí mezi nimi se vytrácelo.

„Jasně že chyběla. Chci tím říct, že vedle sebe asi potřebuji někoho, aby mě varoval, když dělám něco riskantního.“

Lucy obrátila oči v sloup, uhladila si hidžáb a po tváři se jí rozlil úsměv.

„Dane, ve vašem případě je tohle práce na plný úvazek.“

Oba za sebou uslyšeli unavené kroky. Otočili se a spatřili Fatimu, jak se váhavě zastavila několik metrů od nich. Marc se na ni vesele usmál.

„Ahoj.“ Pak se podíval na Lucy. „Kdo je to?“

Lucy kývla hlavou a její úsměv se ještě o něco roztáhl.

„No tak pojď sem. Já vás představím.“

Kapitola 3

Vytrvalý déšť snášející se z mraků nad 6. pařížským obvodem zaháněl Pařížany dovnitř pod střechy a zavinil, že kavárenské stolky a židle pod promáčenými markýzami zůstávaly opuštěné. Budovy v Saint-Germain-des-Prés se leskly v lijáku drnčícím o okna. Z nejvyššího patra rozlehlého bytu v ulici Rue Bonaparte se zdálo, jako by počasí mělo v úmyslu přehlušit zvuky z ulice dole. Starobylá fasáda domu byla záměrně nenápadná. Nic ji nezdobilo, takže pohledy kolemjdoucích po ní jen sklouzly. Dovnitř vsazené dveře ukrývaly nejmodernější bezpečnostní systémy. Bránou z tepaného železa se vstupovalo do prostorného nádvoří, kde na své pasažéry trpělivě čekaly automobily vybavené dodatečnými bezpečnostními prvky. Při pohledu shora byly vidět shluky deštníků pohybující se venku po chodníku. Připomínaly skupiny krvinek v krevním řečišti.

Pytor Glovkonin pozoroval všechen ten pohyb, aniž by jej doopravdy vnímal. Ve skutečnosti nikdy neviděl v obyčejných lidech nic jiného než prostředky, či naopak překážky. Byl vysoký a elegantní, s neurčitým vzezřením člověka kdesi kolem pětapadesátky, které mu jiní muži jen záviděli. Obchodník zvyklý světu kolem sebe podle potřeby a s nenuceným charismatem buď rozkazovat, či vzdorovat. Nic z toho ale nebyla jeho skutečná tvář. Jeho skutečné já se ukrývalo kdesi velice hluboko a jen zřídka vystupovalo na denní světlo. Právě teď byl sám, jeho pozornost byla obrácena dovnitř a to, co bylo z jeho osobnosti vidět navenek, zůstávalo ztlumené a zasmušilé.

Bylo pro něj vždy obtížné uvolnit se, zejména pokud ho něco podráždilo. Ten Rus v něm vyvolával rozmrzelost, jako kdyby byl hořící zápalka, kterou je třeba chránit dlaní před vytrvalým vánkem. S každou minutou, která uplynula, hořel její maličký plamínek o něco jasněji.

Muži, za nimiž sem dorazil, ho nechali čekat. Pro něj to byl natolik neobvyklý zážitek, že mu to nejdříve připadalo zábavné, snad dokonce až originální. Jenže to bylo před třiceti minutami a Glovkonin se brzy dostal za práh, kde končila jeho trpělivost.

Lidé jako on nebyli zvyklí čekat. Nedokázal si vzpomenout, kdy se naposledy stalo, aby neměl předem přistavené auto, aby mu rychle nenaservírovali jídlo nebo aby nebyl bleskurychle splněn jakýkoli jiný z jeho požadavků.

Toto zdržení byla umně vymyšlená urážka. Glovkonin byl extrémně bohatý člověk. Vládce panství vybudovaného na hoře z peněz vydělaných společností G-Kor – energetickým konglomerátem, jejž vlastnil. Existovalo jen nemnoho komodit, které lidé tak mocní jako Glovkonin nedokázali mít pod kontrolou, ale čas byl jednou z nich.

Aby mu ti lidé demonstrovali, jak málo pro ně znamenají jeho moc a peníze, plýtvali jeho časem. Věděli, že každičká vteřina mu připomene, kdo je tady v nadřazeném postavení.

Otočil se a přejížděl pohledem po místnosti, aniž by se u čehokoli zastavil. Místo působilo jako exkluzivní umělecká galerie. Mohlo působit chladně na nezasvěcené, ale čtverácky vítalo zasvěcené. Glovkonin si dokázal představit, že prostor kolem něj je prošpikován monitorovacími zařízeními všeho druhu. Nedával proto najevo, co se mu honí hlavou, protože věděl, že je každou sekundu pod neustálým dohledem.

Podle toho, co věděl, byla tato budova ve vlastnictví organizace Combine po celé generace. Původně patřila zakladatelům této tajné skupiny. Tradovalo se, že se dali dohromady několik desítek let po konci prusko-francouzské války, kdy hrstka zámožných průmyslníků dokázala odhadnout, že se nevyhnutelně blíží další obrovský konflikt mezi národními státy. Tito první zakladatelé mezi sebou vybudovali tajné komunikační kanály, a zasadili tak semínko globální sítě, do jejíž podoby dnešní organizace Combine vyrostla. Celá její existence stála na jednom jediném předpokladu – jestliže je válčení zásadní součástí lidské existence, pak jej lze provozovat tak, aby přinášelo zisk.

Ve svých počátcích působila organizace v roli jakýchsi zásobovacích důstojníků válčících stran. Prodávali děla a granáty, pohonné hmoty i další materiál, a dokonce i vojáky, a to kterékoli bojující straně. Ve druhé polovině dvacátého století se pak lidé stojící za Combine proměnili z pouhých dodavatelů zbraní v ty, kteří s konflikty sami manipulovali. Prodlužovali je, a dokonce je i sami vyvolávali.

Válka s terorem jim pak nabídla nejúžasnější příležitost v historii. Přinesla asymetrické bojiště, na němž nebylo možné exaktně vyčíslit ani vyhlásit vítězství. Namísto toho jen neustále pokračující potyčky poháněné strachem, který organizace Combine s radostí přiživovala.

Pytor Glovkonin byl člověk, jenž takový stav pokládal za ideální a chtěl z něj svou část. Nebo ne, on chtěl víc. Byl typem člověka, který chtěl všechno. Postupně se propracoval do sfér na periférii Combine, až se ocitl dostatečně blízko u vnitřního kruhu zasvěcených. Jenže to všechno trvalo příliš dlouho a znamenalo to přespřílišné mrhání jeho časem. Rozhodl se nasadit vlastní krok a díky záludnostem a prolévání krve se dostal až sem – do nejužšího vnitřního kruhu. Na setkání tváří v tvář s výborem stojícím v čele Combine.

Jeho očekávání rychle převážila nad podrážděním.

Budu jedním z nich, pomyslel si. Já to dokážu.

Dveře se otevřely a na prahu stála přísně se tvářící žena asijského původu ve fádně působících šedivých šatech.

„Už vás přijmou.“

V jednom uchu měla bezdrátové sluchátko a na ohnuté paži jí spočíval tablet, na který cosi vyťukávala, zatímco k ní zamířil přes místnost. Žena ladila s celou místností tak dokonale, jako by byla sama jen na míru zhotoveným zařízením.

„Vážím si této příležitosti,“ odpověděl ocelově chladným hlasem.

Žena ignorovala jeho tón a víc otevřela dveře.

Vedlejší místnosti dominoval zdobný starožitný stůl, jenž působil ve srovnání s modernistickým minimalistickým stylem bytu až nepatřičně. Byl ve stylu Ludvíka XV., zdobený zlatem a složitými intarziemi ve tvarech sluncí a měsíců. Byly tam pouze tři židle a všechny u protějšího konce stolu. Jen jedna byla obsazena. Seděl na ní seschlý starší muž v obleku v odstínu královské modři. Zdálo se, že je zcela pohroužen do dat míhajících se na displeji dalšího tabletu, jenž vypadal podobně jako zařízení, které měla žena. Dva další muži stáli u okna a smáli se společnému vtipu. Zdálo se, že oba budou zhruba v Glovkoninově věku. Jeden podsaditý, s postavou připomínající požární hydrant, se začínající pleší, brunátný a neustále pohyboval prsty. Druhý působil zdvořile, jako člověk s odvahou. Na sobě měl bezvadný na míru ušitý oblek. Choval se s takovou uvolněností, až to působilo jako lenost.

„Pánové… pan Pytor Glovkonin,“ pronesla Asiatka, jako kdyby představovala debutanta v jakési funkci ve vysoké společnosti.

Kývl hlavou, když se obrátili, aby si ho prohlédli. Žena se vytratila a v místnosti zůstali jen oni čtyři.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stín.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.