Kara McDowell

BUĎ A NEBO

ONE WAY OR ANOTHER

Copyright © 2020 by Kara McDowell

All rights reserved.

Translation © Michaela Burock, 2021

ISBN 978-80-242-7316-7

Pro moji mámu,

která mě vzala na Lásku přes internet, když mi bylo devět,

která mě vychovala na romantických komediích

a která mě vždy podporovala v mém snu.

21. prosince, 20:25, Gilbert, Arizona

Fitz Wilding je idiot a závislý na lásce a u mě mu prochází obojí.

Vystoupit z auta? Anebo zůstat v autě?

Staré známe zrychlení tlukotu mého srdce je první známkou toho, že je něco špatně.

Ne, to není pravda. První známkou je dopis v mé zadní kapse a skutečnost, že jsem měla nutkání ho vůbec napsat. Že mi srdce bije jako o závod, je jen nevyhnutelný následek setkání s Fitzem. A těžkých rozhodnutí.

Bičující déšť přejde v mrholení, tak vypnu stěrače. Mihotavá světla z přilehlých restaurací vrhají na mokrý chodník mlhavou žlutou záři. Světla jsem vypnula už ve chvíli, kdy jsem před třemi a půl písničkami zaparkovala, protože jsem nechtěla, aby mě viděl. Nechci, aby mě viděl. Ne dokud se nerozhodnu, co s tím dopisem.

Vystoupit z auta?

Zůstat v autě?

Když mi telefon zavibruje zprávou od Fitze, na dlaních mi vyrazí studený pot. Přestaň zdržovat, Collinsová. Zase taková zima není.

Okamžitě potom následuje: Umírám.

Byla jsem přistižena. Když vyťukávám svou krátkou odpověď, pousměji se. Neumíráš.

Chudák Fitz. Vždycky tak dramatický.

Vytáhnu klíčky ze zapalování, otevřu dveře a vystavím se chladnému prosincovému vzduchu. Sice je lákavé být sama ze sebe zklamaná, zvlášť když jsem celý večer seděla ve svém pokoji a psala ten nejzbytečnější rozchodový dopis na světě, ale skutečnost se má takhle: Nikdy to nebyla otázka volby. Požádal mě, abych přišla, takže jsem samozřejmě přišla. To přece nejlepší přátelé dělají.

Přetáhnu si přes dlaně rukávy svého svetru a pomalu se vydám skrze slavnostně vyzdobenou část centra Gilbertu. Ve výlohách obchodů visí vánoční osvětlení a staromódní pouliční lampy hrdě ukazují tucet svých ladících věnců. Z každé cihly a každé okenní tabule čiší radost a veselí, ostrý kontrast k bahnitě odpornému pocitu, který mi narůstá v břiše.

I přes své pomalé tempo zakrátko dorazím k vodojemu. Rozhodně jsem tím nezískala dost času se rozhodnout. Zastavím se těsně před žebříkem, který vede přibližně pět pater nahoru.

Vylézt, či nevylézt?

Další rozhodnutí, které musím udělat. V duchu si procházím své fyzické příznaky. Zrychlený tep? Ano. Zpocené dlaně? Ano. Znecitlivělé rty? Ještě ne.

Možná se mi nakonec panický záchvat vyhne.

„Paige!“ Ve Fitzově hlase je slyšet úsměv. V šeru z něj však vidím jen kšilt baseballové čapky vyčnívající zpoza okraje platformy, odkud na mě shlíží. „Buď opatrná. Ten žebřík klouže.“

„Jestli kvůli tobě umřu –“ zamumlám, když pokládám nohu na spodní šprušli a začnu se svým výstupem vzhůru.

„Potom budu na tvém pohřbu podávat gumový žížalky.“ Zářivě se na mě usměje a moje rozčilení začíná ustupovat. Nahoře mi jednou rukou drží nad hlavou deštník a druhou mi pomůže dostat se z mokrého žebříku na plošinu.

„Počkej,“ řekne, než si stihnu sednout. Sundá si svou bundu a utře mi místo na úzké hliníkové římse. Když to dokončí, sedneme si jeden vedle druhého, nohy nám visí do noci pod námi, zády se opíráme o chladné silo.

„Na základě skutečnosti, že tu právě teď jsem, předpokládám, že to dneska moc nevyšlo,“ řeknu.

„To ne,“ souhlasí, výraz má smutný a rozmrzelý.

„A jak zněl plán?“ Skrze blízké stromy prosviští poryv větru. Bez té zmáčené bundy mu na předloktí naskočí husí kůže. Dělám, že jsem si toho nevšimla.

„Mělo to být romantické,“ zaúpí a rukama si promne obličej.

„Déšť je samým základem romantiky,“ přiznám shovívavě. „Co se stalo?“

„Zavázal jsem jí oči, řekl jsem jí, že pro ni mám překvapení. Nachystal jsem celý piknik.“ Gestem ukáže na vlhký košík vedle sebe, plný rozmáčených sendvičů a zplihlých brambůrek. „A potom se ukázalo, že se k smrti bojí výšek.“

Nemůžu si pomoct a musím se smát. Fitz vždycky vymýšlí komplikované romantické scénáře, ale vybuchnou mu stejně často, jako vyjdou; žádná celá pět je možná skvělý průměr, když jde o odpaly, ale v oblasti velkých gest je to už o poznání horší.

„Tys to nevěděl?“ zeptám se. Na tvářích se mu objeví růžový nádech. „Není divu, že tě nechala.“ Chodil s Molly sedm měsíců a deset dní, což je dost dlouho na to, aby odhalil největší obavy své přítelkyně. Nahlas mu to ale nepovím. Nechci, aby věděl, že to počítám.

„Je se mnou něco špatně? Proč se mi tohle pořád děje?“ Sice se snaží sám sebe shodit, ale v jeho slovech je strach, který mi trhá srdce.

Mým prvním instinktem je ho popadnout za ramena a zatřást s ním a říct: Ne. Ty jsi dokonalý. Chyba je v těch holkách. Namísto toho ale nechám své ruce na pokoji a řeknu: „Možná se jen moc snažíš.“

Odfrkne si. „Co to vůbec znamená? Moc se snažit? Jak se jen můžeš až moc snažit o něco nebo někoho, koho opravdu chceš?“

„Mě se na to neptej. Já se nikdy nesnažím o nic, co chci.“ Má to být vtip, ale na to je to příliš pravdivé.

Vydat se sem dnes večer bylo možná přeci jen špatné rozhodnutí.

Průměrná osoba udělá třicet pět tisíc rozhodnutí denně. Někde jsem to četla a zůstalo mi to v hlavě, snad kvůli tomu číslu. Je vysoké. Zahlcující. Paralyzující. Stačí na to, abych zůstala celý den v posteli s peřinou přetaženou přes hlavu. Také jsem četla, že velmi úspěšní lidé jako Barack Obama a Mark Zuckerberg nosí každý den to stejné oblečení, aby se vyhnuli únavě z rozhodování.

Únava z rozhodování je něco, co chápu. Cítím ji ve své duši. Vezměte si například školu. Nedokázala jsem se rozhodnout, jaký si letos zapsat volitelný předmět. Divadlo? Keramiku? Americký znakový jazyk? Co když je mým osudem stát se slavnou sochařkou, ale promrhám svůj talent odříkáváním špatně naučeného Shakespeara? Anebo co když, pokud si zapíšu keramiku, která je jen o čtvrté hodině, budu mít jinou volnou hodinu na oběd než moji přátelé, a celý rok budu muset jíst o samotě na záchodě? Anebo co když dojde k úniku plynu v oddělení jazykových učeben a všechny AZJ studenti padnou mrtví už o první hodině? Deprimující. Ale ne nemožné.

„Myslel jsem si, že je ta pravá,“ řekne tiše Fitz, když si pokládá hlavu na mé rameno.

Zastaví se mi srdce. Ne proto, že mluví o jiné holce. Na to jsem si už zvykla. Ale proto, že může položit hlavu na mé rameno, aniž vzplane. Když jsem mu takhle blízko, ruce se mi třesou a srdce buší jako o závod. Oproti tomu, z jeho strany je ten dotek normální a bezmyšlenkovitý; až si bude večer prohlížet metadata ze svého sporttesteru a procházet maxima svého srdečního tepu, tento fyzický kontakt se tam neprojeví.

„Ta pravá na co?“ vyštěknu. Energie, kterou vynakládám na to, abych před ním nevypadala žárlivě anebo nejistě, by mohla pohánět celé město, ale dnes večer, s tím dopisem v kapse, mi moje maska padá. „Myslel sis snad, že se vezmete a budete mít malá, nádherná miminka?“

Fitzovy životní vzory jsou jeho stále nechutně zamilovaní rodiče a tři sestry, kterým je přes dvacet a třicet, a ti všichni ho vychovali na pravidelných dávkách romantických komedií z devadesátek. Není divu, že se neustále zamilovává a že se snaží sám sebe překonat v těch největších velkých gestech. Pro jakéhokoli chlapce, který by neměl Fitzův nenucený hezký vzhled a impozantní průměr odpalů, by jeho obsese romantikou znamenala nekonečný zdroj posměchu v šatnách. Ale vzhledem k tomu, jak to je, byli téměř všichni, které jsem znala (včetně kluků), do Fitze alespoň jednou zamilovaní.

Molly není první, kterou nazýval „tou pravou“. A nebude ani poslední. Hrozně žárlím. V podstatě ze mě odkapává jedovatě zelená závist. Nejen kvůli těm ostatním holkám (i když to je toho součástí), ale také kvůli jeho nebojácnému srdci. To je to, co na něm nejvíc miluju.

Také to na něm stejnou měrou nenávidím.

„Je nádherná, že?“ prohlásí Fitz toužebně.

To jsem tím opravdu nemyslela. Dovolím si obrátit oči v sloup, vděčná za tmu, která to zakrývá. „Co bylo poslední kapkou? Výška, déšť anebo nešťastná kombinace obojího?“

„Nechci o tom mluvit.“ Zvedne hlavu a hraje si s páskem svého sporttesteru. Školní trenér baseballu ho nutí nosit všechny své hráče, dokonce i mimo sezónu.

„Od kdy?“ zeptám se, vyvedená z míry odchylkou od našeho obvyklého scénáře. Normálně by mi právě měl začít převypravovat každé poslední slovo a brutální zprávu, popsat je do posledního, srdcervoucího detailu, jak jí tekly slzy, zatímco na něj ječela anebo ho líbala anebo co se to sakra při rozchodech děje.

Fitz se na mě podívá zpoza závoje svých řas a já zalapám po dechu. Proč pořád ještě lapám po dechu? Jak nějaká holka v těch jeho filmech. Kdy už mému mozku konečně dojde, že nejsem hrdinkou Fitzova milostného příběhu? Jeho výraz se mu změní ze sklíčeného na vážný, modré oči upírá do těch mých. I po vší té době stačí jeden jeho pohled, aby mi žaludek znejistěl a vyschlo v ústech. A náhle se mi chce spálit ten dopis v mé kapse, ten, který zdůrazňuje všechny důvody, proč už nemůžeme být přátelé. Je zmatený a zranitelný a napsaný do bolestných detailů a jeho význam je tento: nenávidím, jak moc ho miluju. Poprvé za celý večer jsem si jistá, že mu ho nedám, protože nechci žít ve světě, kde by se na mě takhle nedíval.

„Chceš vidět něco super?“ zeptá se s pozorností obrácenou ke svému telefonu. Jeho špatná nálada se vypaří a spolu s ní i podivné napětí mezi námi. Otevře aplikaci počasí a ukáže mi předpověď pro Williams v Arizoně, malé horské městečko poblíž severní hranice státu, kde má jeho rodina chatu. Den po Vánocích na ní začíná ikonka sněhu a pokračuje po zbytek týdne.

„Snažíš se mě zabít?“ zaúpím závistivě. Narodila jsem se a vyrostla v Gilbertu, takže pro mě sníh není nic než pouhá pohádka. Je jen tak skutečný jako příběhy, které mi o něm Fitz vypráví.

„Vím, že je na to trochu brzy, ale veselé Vánoce.“

„Pardon?“

„Tohle je tvůj dárek.“ Ukazuje na obrazovku.

„Co tím myslíš?“

„Je na čase, abych splnil svůj slib.“ Podívá se mi do očí, aby v nich našel odpověď na otázku, kterou nepoložil. V myšlenkách se vrátím do noci před dvěma lety. Obličej mi zalije i přes okolní chlad horko. Uvažuji, jestli o tom také přemýšlí.

„Myslíš to vážně?“

„Nejsou to Benátky, ale –“

„Kdo potřebuje Benátky?“ Popadnu zábradlí před námi oběma rukama, abych mu nepadla kolem krku. Obejmout Fitze by bylo jasným porušením mých zásad.

Mé zásady ohledně dotýkání jsou následovné. Je přijatelné, ale jen pokud je:

• náhodné (když svým kolenem vrazím do jeho během sledování filmu),

• nápomocné (když mu z vlasů smetu brouka),

• nebo nutné (když ho praštím do ramene, protože je otravný).

Možná bych měla přidat další kategorii pro spontánní nedá-se-nic-dělat doteky. Kolik kategorií je příliš?

„Ty ano,“ připoutá Fitz mou pozornost zpět k naší konverzaci. „Potřebuješ Benátky a Florencii a Milán a Řím. A to je jen jedna země.“

„Dobře, dobře, chápu.“ Zasměju se opitá představou vánočních prázdnin strávených s ním a jeho rodinou.

„Žádné z těch míst ti nemůžu dát, ale můžu ti ukázat zasněžené město u ústí Grand Canyonu. Bereš?“ Rukou si masíruje zátylek, což je vždy jasným znamením, že je nervózní. Jako kdybych mohla odmítnout.

„Samozřejmě! Nečekám od tebe, že mi dáš celou Evropu.“ Znova se zasměju, protože jak absurdní by bylo, kdybych nad jeho chatou ohrnula nos jen proto, že není ve švýcarských Alpách?

Fitz ví stejně dobře jako kdokoli jiný, jak moc toužím cestovat. Když ležím večer v posteli, obklopená obrázky vytrženými z cestovních magazínů, představuji si svůj budoucí život jako pomocnice na ranči v Montaně a jako pastýřka ovcí v Irsku a jako pekařka churros ve Španělsku. Nevím, jestli mám ráda ovce anebo dokonce churros, ale nic ve mně nevyvolá panickou ataku rychleji než vědomí, že pokud budu mít velké štěstí, podaří se mi jedna z těch vysněných budoucností.

Jedna.

Paralyzuje mě skutečnost, že projít skrze jedny dveře znamená zavřít padesát anebo sto anebo milion jiných.

„Kdy odjíždíte?“ zeptám se.

„Dneska. Auto už mám sbalené a připravené. Vyzvednu tě brzy ráno den po Vánocích; otočíme se a budeme zpátky, než začne sněžit.“

„Sníh!“ Kroutím hlavou, stále tomu nevěřím. „Potřebuju nějaké zvláštní oblečení, abych tam neumrzla?“

„Moje sestry toho mají spoustu na půjčení.“

„Pokud moje máma bude souhlasit, což víš, že bude, tak hádám, že se uvidíme za pár dní.“ Zvednu se na nohy, neschopná potlačit svůj úsměv. Už celé roku umírám touhou jet k Fitzovi na chatu, a i když mě párkrát pozval v létě, nikdy to časově nevyšlo. Až teď.

„Co je tohle?“ Fitz mi ze zadní kapsy vytáhne dopis, obočí mu vystřelí nahoru, když na obálce uvidí své jméno.

„Hej!“ Natáhnu se po něm, mokrý hliník mi při tom ujede pod nohama. Prsty mi sklouznou z kovového zábradlí a zamáchám rukama.

„Pozor!“ Chytne mě kolem pasu a stabilizuje. „Jsi v pohodě?“

Přikývnu, příliš otřesená, abych něco řekla.

„Ty vole. Myslel jsem, že spadneš.“ Nakloní ke mně zápěstí, abychom oba mohli vidět, o kolik mu vyskočil tep.

„Já taky.“

Pomalu odtáhne ruku z mého pasu a jemně přiloží dva prsty na můj krk, aby mi změřil pulz. Skoro přestanu dýchat. Na tváři se mu objeví uvolněný úsměv. „Sakra. Tys teda byla vyděšená.“

„Hmm,“ souhlasím a potají si myslím, že jeho teplé prsty na mé chladné pokožce s tím mají co do činění mnohem víc než můj potenciální pád. Svěsí ruku a přestane se mě dotýkat.

Oba se podíváme přes okraj do patnáctimetrové hloubky pod námi.

Vystoupit z auta, anebo zůstat v autě?

Vylézt, či nevylézt?

Povědět mu to, anebo mlčet?

Tohle mám na mysli, když mluvím o tíze rozhodování. Teď zrovna jsem mohla být na kaši dole na mokrém cementu, aniž by bylo jasné proč. Protože se Molly rozešla s Fitzem? Protože jsem sem jela buď ukončit naše přátelství, anebo ho rozveselit? Protože jsem vylezla na ten vodojem?

Když se stane něco špatného, chci vědět, co to zavinilo. Nenávidím to bažinaté bludiště nekonečné lítosti, které je důsledkem podobných úvah.

„Takže,“ nadechnu se roztřeseně a sbírám odvahu k cestě dolů po žebříku. „Uvidíme se po Vánocích?“

„Pokud se na mě zase nevykašleš,“ odpoví tiše. Překvapeně se mu podívám do očí. Nikdy o té noci nemluvíme a nevím, co říct. „To neřeš.“ Zavrtí hlavou. „Uvidíme se po Vánocích.“

Omlouvám se. Zkazila jsem to. Lituji toho.

Mohla bych říct kteroukoli z těch věcí a myslela bych to vážně. Ale zrovna bojuji s bušícím srdcem, roztřesenýma rukama a jen zlomkem odvahy potřebné k tomu, abych to vyslovila nahlas.

Když se vracím tou samou cestou, která mě přivedla nahoru – dolů po žebříku, kolem teple mihotajících zářících světel a zpět do auta – v hlavě mi víří tisíc myšlenek. Po celou cestu domů přemýšlím nad vším tím paralyzujícím rozhodováním, kterému neustále čelím, a nad nevyhnutelnou lítostí, která z něj vyplývá. A teprve když parkuji na své příjezdové cestě, dojde mi, že skutečnou tragédií dnešního večera nebude, že jsem téměř spadla z vodojemu.

Bude jí skutečnosti, že ten dopis zůstal Fitzovi.

21. prosince, 22:05, Gilbert, Arizona

Svůj život dělím dle okamžiků, které ho zkazily.

Panická ataka před mými spolužáky, když mi bylo čtrnáct.

Ta „sněhová bouře“ v patnácti.

Ta noc, kdy jsem se vykašlala na Fitze a zničila tak jakoukoli šanci, že by mezi námi kdy něco bylo.

A dnešek. Den, kdy jsem zničila ten nejlepší vztah ve svém životě kusem papíru ze sešitu a unáhleným rozhodnutím, které nemohu vzít zpět.

Všechny tyhle chvíle mám katalogizované díky TVM – což je zkratka pro „tajemníka v mé mysli“. Je to namakaný šprt, který nosí tragicky ošklivé kulaté brýle a dělá mi ze života noční můru svými nekonečnými seznamy způsobů, jakými by můj život mohl implodovat do jedné obrovské hořící hromady odpadu.

To neznamená, že jsem divná. (Tím jsem si celkem jistá.) Hádám, že všichni máme v hlavě hlasy, které nám našeptávají anebo na nás křičí určité věci, říkají nám, co dělat a proč. Prostě je to jen tak, že ten nejhlasitější z hlasů v mé hlavě nikdy nepřestává žvanit o různých způsobech, jakými se můj život může pokazit. Vím, že TVM jsem ve skutečnosti já, ale nenávidím vědomí, že jsem to já, takže jsem téhle své části dala jméno.

Na zátylku mi vyrazí pot, když prohledávám auto. Podívám se pod sedačky a probírám hromadu starých účtenek za benzín a vlásenek v prostřední přihrádce, dvakrát otevřu a projdu tu u spolujezdce, dokonce se podívám i pod koberečky. Ale není to k ničemu, což jsem věděla už na začátku. Dopis zůstal na vodojemu u Fitze.

Stále ho vidím ležet na mokrém ochozu, Fitzovo jméno naškrábané vpředu, jako by mě to napadlo až později, jako by jeho obsahem nebyla slova, která mohou všechno změnit. Slova jako já a tě a miluju. A příliš mě rozptýlila jeho ruka kolem mého pasu, abych ho zvedla.

Otočím klíčkem v zapalování, připravená jet zpět k vodojemu anebo k Fitzově domu anebo na tu chatu anebo na konec světa, abych ten dopis dostala zpět. Ruce na volantu mám zpocené a smekají se, zatímco mi srdce bolestivě buší v hrudi. Stoupající příliv paniky je rychlý, a pokud to okamžitě nenapravím, zcela mě zaplaví. Pošlu Fitzovi zprávu. Našel jsi tu obálku, co jsem nechala na vodojemu?

Čekám minutu a je to v pohodě. Čekám dvě minuty a stále se držím. Čekám tři minuty a začínám panikařit.

Otevřel ten dopis a už nikdy se mnou znovu nepromluví.

Ta palčivá bolest v hrudi je mnohem horší než panika, hlubší než lítost. Je tak hrozná, že pro ni ani nemám slovo.

Nejspíš zrovna řídí do Williamsu a přemýšlí nad tím jak… Ach. Řídí do Williamsu. Teď. V tuhle chvíli. Fitz nikdy nepíše zprávy, když řídí, a proto mi neodpovídá. Třesu se úlevou, když si ho najdu v kontaktech a vytáčím jeho číslo. Nikdy neodpovídá na zprávy při řízení, ale nevadí mu přijmout hovor.

„Čau! Dostalas povolení jet na chatu?“ Jeho hlas zní přátelsky a mě jako med zalije vřelá úleva.

„Ještě ne. Ale poslyš, našel jsi ten dopis, co jsem nechala na vodojemu?“

„Jo. Mám ho.“

„Neotvírej ho, jo?“

„Ani jsem neotevřel. Ale proč ne?“

„Je to součást tvého dárku k Vánocům.“ Ta část, kdy ti povím, proč tě miluju a proč tě nenávidím, a požádám tě, abys mě po zbytek života nechal na pokoji.

Pokud si to přečte… Otřesu se a TVM si mezitím ořeže tužku a začne nový seznam.

Všechny způsoby, kterými se mi rozpadne život, pokud si Fitz ten dopis přečte.

• Mé pozvání na chatu bude zrušeno.

• Ztratím svého nejlepšího přítele.

• Život, jak ho znám, skončí.

Fitz si odkašle. „Kvůli tobě jsem přivolal sněhovou vánici a ty mi dáš… obálku?“

„Já vím! Proto jsem ti ji ještě nedala. Není to… hotové. Potřebuji víc času.“

„Můžu ji otevřít na Vánoce?“

„Ne. Počkej s tím, dokud nepřijedu. Prosím?“

Odmlčí se na delší dobu, než je mi příjemné. „Je všechno v pohodě?“

„Jo! Proč by nebylo?“ Hlas mi přeskočí někam do stratosféry. Jasné prozrazení. „Slib mi, že počkáš.“

„Dobře, Collinsová. Uvidíme se za pár dní.“

Zavěsíme a já se na sedačce sesunu úlevou. Krize zažehnána. Prozatím. Břicho mě bude pochopitelně bolet, dokud ten dopis nebude zpět v mých rukou. Ani Vánoce mě od té pohromy nerozptýlí. To je ten problém s mým mozkem. Zahryzne se do všeho špatného, drží se toho zuby nehty a odmítá třebas jen na sekundu přestat.

Stále se ještě třesu lítostí a mám nervy na pochodu, když projdu předními dveřmi. Máma sedí na gauči v našem malém obýváku, nohy složené pod sebou a ucho přilepené k telefonu. Zamává a potom si přiloží prst ke rtům, oči jí září nadšením. Ještě stále má na sobě svou tmavě modrou nemocniční uniformu ze směny a vlasy smotané na hlavě do rozcuchaného uzlu.

Kývnu jí na pozdrav a odejdu do svého pokoje, kde padnu na postel s polštářem přes obličej. Když jsem si konečně jistá, že nevybuchnu pocitem trapnosti a hanby, odložím polštář a rozhlédnu se.

Můj pokoj je chrámem zasvěceným všem místům, kde jsem nikdy nebyla, a věcem, které jsem nikdy neudělala. Je to oltář životům, kterých se děsím, že je neprožiju.

Západní stěna je plná fotek Seattlu a Chicaga a New Yorku a Bostonu a Atlanty. Možná je to klišé, ale romantizuju si jejich vysoké věžáky a jasná světla stejně, jako si Fitz romantizuje, no… romantiku. Ale také sním o rančích ve Wyomingu a farmách v Nebrasce a horách v Coloradu. A to jsou jen Spojené státy. Když se podíváte na zdi dál, je tam koláž západní Evropy. Obrázek za obrázkem hradů a dlážděných cest. Gondoly na kanálech v Benátkách, rozpadající se Koloseum v Římě, vodopády na Islandu. Každá zeď zachycuje jednu část světa. Japonsko a Thajsko a Filipíny. Argentina a Brazílie a Peru. Můj pokoj je nejen můj svět, ale také svět samotný.

Nad postelí mám obraz Aomori v Japonsku, který jsem si vytiskla ze článku v HuffPost o nejzasněženějších místech na světě. Na fotografii je točitá horská cesta obklopená zdmi oslepujícího bílého sněhu. Tyčí se nad skupinou cestovatelů, hravě je třikrát převyšuje. Ve Williamsu takový sníh samozřejmě nebude, ale i tak to pro mě bude nové. Dobrodružství v mém jinak obyčejném životě. Možná o tom dokonce i napíšu. Najdu způsob, jak by se to dalo použít k nastartování mé vysněné kariéry spisovatelky cestopisů. Z mého pohledu je psaní cestopisů jediný způsob, jak být placená za prožití životů, které si představuji.

Později když už mám skoro sbaleno, mi máma lehce zaklepe na dveře a strčí dovnitř hlavu. „Můžu dál?“ Kromě své práce ošetřovatelky ještě studuje na denním studiu na všeobecnou sestru a její absurdní rozvrh jí pod očima nadělal permanentní kruhy a na ramena jí naložil únavu, kterou se bojím, že už nic nenapraví. Dneska ale vypadá šťastně. Koncem semestru to tak mívá.

Přikývnu. „Jak bylo v práci?“

„Rušno. Víš, jak je to s lidmi kolem svátků.“ Vejde do místnosti a opře se o zeď.

„Opilí, smutní a hloupí?“

„Přesně. Ten pravý recept na poranění a nehody. Navíc letos ošklivě řádí chřipka, takže na pohotovosti bylo pořádně plno. Ale zítra mám na víc jak týden poslední službu a mám náladu slavit. Takže –“ Dramaticky se odmlčí a celá tvář se jí rozzáří. „Chceš vidět svůj dárek?“

„Co to s váma dneska je, lidi? Není na to trochu brzy?“

„Tenhle dárek závisí na čase.“ Oči jí padnou na otevřenou sportovní tašku na mé posteli a hromadu oblečení vedle ní. „Co to děláš?“

„Ach.“ Zarazím se, najednou si nejsem jistá, jak začít. Předpokládala jsem, že bude celý týden v práci a bude jí jedno, jestli po Vánocích odjedu. Krom našeho každoročního výletu do ZooLights na Štědrý večer moc rodinných tradic nemáme. Ale teď když má týden volno, jsem méně přesvědčená, že mě nechá jen tak odjet. Silvestr je už tak nejdepresivnější den v kalendáři – dokonce horší než Valentýn, který alespoň dovoluje použít fráze jako „uměle vytvořený“ a „Hallmarkové žně“. Když tu ale nebudu, co bude dělat?

„Kde je můj dárek?“ zeptám se. Chytne se na udici a vytáhne z kapsy obálku, mává s ní s úsměvem tam a zpět. Otevřu ji, čekám pár dvacetidolarových bankovek, ale namísto toho s úžasem hledím na letenku do New York City.

Srdce mi vynechá. „Co? Jak? Kdy? Jak?“ Nemáme peněz nazbyt, obzvláště o Vánocích. Máma koupí každý rok skutečný stromek, protože miluju tu vůni, a vždycky je tam pár dárků, ale tohle je víc, než jsem kdy dostala. Je to ještě lepší než ten rok, co v pouličním výprodeji našla skoro nový kuchyňský robot.

„Vyhrála jsem soutěž v práci. Týden volna a dva lístky do New York City na Vánoce. Nikdo mi to nepřiznal, ale myslím si, že mi trochu zvýšili šance. Sestry věděly, jak moc jsem to kvůli tobě chtěla vyhrát.“ Dá si ruce přes pusu v očekávání mé reakce.

„Kdy odlétáme?“

„Pozítří.“

New York. Oči se mi zatoulají k nejjasnějšímu, nejzářivějšímu městu na zdi. „Kde budeme bydlet?“

Máma se zase usměje, ale cítím v tom náznak zaváhání. Samozřejmě. Teď přijde ta část, kdy mi sdělí, že jediné místo, které si můžeme dovolit, je pronájem cely ve vězení Rikers Island.

„Pamatuješ si mého dávného kamaráda Tysona?“

„Ne?“

„Jistě, že ano.“ Vyklidí si kousek místa k sezení na mé posteli. „Jeho rodina nás jednou o jarních prázdninách navštívila. Šli jsme na zápas Diamondbacks, pamatuješ?“

„Trochu? Jeho žena si celou dobu stěžovala na slunce? A to děcko nějak sežralo celý popcorn, který jsme měli mít napůl?“

Přikývne. „Tyson a Jenna se loni rozvedli, odstěhovala se z města, ale Tyson a to ‚děcko‘ – teď studuje na Kolumbijské – mají byt na Manhattanu. Budeme bydlet u nich!“

„Nebude to trapný?“ Spát někde na gauči je na hony vzdálené mojí představě vysněného výletu do New Yorku. Nepotřebuju pětihvězdičkový hotel. Ani omylem. Ale taky si nechci hrát s někým cizím na vánoční dárky. Tady je svíčka z obchodu se suvenýry na letišti. Snad se vám bude líbit!

„Ne! Slibuji, že nebude. Tyson je nadšený. Popravdě jsem ho chtěla jet navštívit. Nedávno mu diagnostikovali roztroušenou sklerózu, takže to pro něj a Harrisona bude příjemné rozptýlení.“

„Harrisona?“

„Ten zloděj popcornu.“

„Já nevím –“ zaváhám, očima se dívám po zdech. Ten výlet má velký potenciál se změnit v pohromu. Je mi jedno, co máma tvrdí, strávit Vánoce s cizími lidmi nikdy nemůže být jiné než trapné. Na druhou stranu, možná nikdy nebudu mít dost peněz na to, vydat se do jakéhokoli z měst na mé zdi, včetně New Yorku.

„Teď přece nemůžeš změnit názor! Vždyť už máš skoro sbaleno. Co zkazilo to překvapení?“

„Počkat. Co?“ Proberu se ze zasnění o zasněžené jízdě kočárem skrze Central Park. Máma ukáže na hromadu prádla vedle nás.

Fitz.

Fitz a ta chata.

Fitz a ta chata a ten dopis.

Ale ne. „Fitz mě na prázdniny pozval k nim na chatu.“

Mámin obličej zněžní a ve tváři se jí objeví pochopení. „Chceš jet tam.“

„Ne! Teda, chci, ale tohle je New York.“ Zamávám si letenkou před obličejem. „Nemůžu… teda, nejsou ty letenky přenosné?“

Zavrtí hlavou. Protože samozřejmě. Protože nemůžu nikdy mít nic hezkého, aniž by to zároveň nebylo hrozné.

„Moc o tobě a Fitzovi nemluvím,“ řekne, opatrně volí slova. Obličej mi hoří.

Prosím, neříkej to.

„Ale je jasné jako den, že jsi do něj zamilovaná.“

„To nejsem!“

Zvedne obočí a nedokážu se s ní hádat.

„Je pro tebe důležitý a já chápu proč. Je okouzlující a hezký a ohleduplný –“

„Mami.“

„A také je křiklavý a dramatický, ale miluješ, koho miluješ. Pokud s ním chceš strávit Vánoce, nebudu ti v tom bránit. Budeš mi sice chybět, ale alespoň budu mít New York, aby mě rozptýlil.“

„Nejsou to Vánoce. Pozvali mě až na den po nich.“

Našpulí rty a zvažuje to. „Jsem si jistá, že tě tvůj táta do té doby jistě nechá rád u sebe.“

Nerada to říkám, ale Vánoce strávené s tátou přidávají další plus k možnosti jet do New Yorku. I když vím, že mě miluje, je trochu upjatý a být s ním přispívá k tomu, že jsem ještě napjatější než obvykle. Máma je mnohem uvolněnější. Když dojde na udržování mého TVM na uzdě, je rovnováha důležitá.

Prvních pár let po rozvodu jsem o svátcích putovala tam a zpátky. Ale když se táta znovu oženil, buď mě přestal na Vánoce zvát, anebo máma přestala nabízet, že mě k němu pošle. Netuším. Jen vím, že představa, že je máma na Vánoce sama, je pro mě příliš smutná.

„Já nevím.“ Rýpu se v díře vznikající na koleni mých džínů. „Jet do New Yorku byl vždycky můj sen. Teda jeden z nich.“ Dokonce i když je to nedokonalá verze mého snu.

Ale co ten dopis? chce vědět TVM. Blbý TVM.

Williams s Fitzem.

Nebo New York na Vánoce.

„Pověz mi, co mám dělat?“

„Tentokrát ne, zlato. Jsi chytrá a hezká a citlivá a –“

„Mami!“ Padám pod tíhou laviny jejích komplimentů.

„Ty na to přijdeš.“ Políbí mě na vršek hlavy a otočí se k odchodu.

„Co když ne?“

Zamyšleně se na mě podívá. „Vím, že je pro tebe těžké se rozhodovat, ale pořád mám číslo na toho terapeuta –“

„To nic. Já na to přijdu sama.“

Zamračí se a stiskne mi ruku. „Dej mi vědět, jestli změníš názor.“

Nedám, ale stejně přikývnu. Setkat se s terapeutem? Kvůli tomuhle? To by bylo plýtvání časem každého z nás, a hlavně máminých peněz.

Do hrudníku se mi vkrádá zoufalství a plní mi plíce. Je to příliš. Nemůžu se rozhodnout. Pokud pojedu s mámou, sice budu cestovat, ale dopis zůstane Fitzovi. A popravdě? Nejsem si jistá, jestli si vůbec New York užiju s vědomím, že má Fitz u sebe dopis, který by mohl zničit náš vztah.

Kdyby tu byl Fitz, provedl by mě jednou z těch svých her, které používá, když ztrácím kontrolu. Ale není tady a já se musím rozhodnout. Nastavím si budíka na časné ráno a odešlu zprávu Clover, aby mě vyzvedla. Potřebuji si vyčistit hlavu a k tomu potřebuju droždí. A protože nebudu mít k dispozici auto, vypadá to, že se přidám ke Clover na kozí jógu.

22. prosince, 7:55, Gilbert, Arizona

Dělat těžká rozhodnutí znamená asi tohle:

• bušení srdce,

• studený pot,

• zchromlé rty,

• brnění prstů,

• nevolnost v žaludku,

• slabost v údech,

• závrať.

Jinými slovy, panika. Rozhodovat se je jako panikařit.

(Jednou jsem se zeptala Fitze, jestli je taková vnitřní reakce normální. Neodpověděl, takže si myslím, že odpověď je ne.)

Od včerejší noci je mi špatně, jsem zpocená a v křeči, a proto se vydávám na výlet pro droždí. Protože potřebuju pomoc a pečení mi vždycky pomůže.

„Nebude tohle počasí těm kozám vadit?“ Dlaně si zahřívám o kelímek horké čokolády, a zatímco pomalu upíjím, opět si pohrávám s rozbitým topením v Cloveřine starém priusu v naději, že dnes je ten den, kdy mé šťouchání a hrabání se v něm bude mít nějaký účinek.

(Pozor, spoiler: není.)

„Vždyť je celých třináct stupňů,“ řekne Clover.

„Celých? Třináct stupňů je skoro subarktická teplota.“

„Ať už skončíš na Vánoce kdekoli, bude tam mnohem větší zima.“

Zaúpím. „Co bys dělala ty, kdybys byla mnou?“

Clover vypne auto a přes své dlouhé ledově blond vlny si natáhne růžovou čepici s bambulí. Obě jsme oblečené na jógu, protože přesně jak jsem předpokládala, podmínila si můj odvoz do obchodu tím, že s ní půjdu na kozí jógu. Hodinu pořádá klub mládeže a vede ji její přítel, Jay. Obvykle se k ní na akce v jejím klubu mládeže nepřidávám, ale když poprvé zmínila kozí jógu, znělo to příliš divně a až moc vtipně na to, abych to vynechala. Před první hodinu mi přiznala, že je nervózní, jestli je na jógu ten „správný“ tělesný typ. Přirozeně se svého strachu zbavila asi za žádná celá dvě sekundy a prokázala, že bujné tvary nejsou ničemu na překážku.

„Víš, co bych udělala já.“

„Vybrala by sis kluka.“

Zazubí se. „Já si vždycky vyberu tohohle kluka.“

„Co by na to řekla tvoje matka, kdyby tě teď slyšela?“

Clover zvrátí oči v sloup. „Moje matka si taky kdysi vybrala kluka. A jak mi ráda připomíná, stále si to ‚volí každý den‘.“

„Povědělas jim o svých plánech na Štědrý večer?“ zeptám se jí.

„Blé. Ne. Odkládám to, jak jen to půjde. Je lepší žádat o odpuštění než o povolení, ne?“

„To vás učí v tom tvém kostele?“ utahuju si z ní, když vystupujeme z auta a jdeme přes studené, zaplněné parkoviště. Do Vánoc zbývají tři dny a všichni nakupují na poslední chvíli. „Jen u vás doma se musí lhát o servírování štědrovečerního oběda v ženském útulku.“

„Nejde o servírování ani o útulek. Máma tam sama servírovala jídlo alespoň půltucetkrát, když vedla kampaň, a alespoň půltucetkrát od doby, co ji zvolili do arizonské sněmovny.“

Cloveřina matka je mladším zástupcem Arizonského dvanáctého okrsku. Jasně si vzpomínám na předvolební fotografie Clover, jejích „šťastně nesezdaných“ rodičů a jejího bratra, Heatha, jak v zástěrách a síťkách na vlasy servírují polévku v útulku ženám a dětem, kteří utekli před domácím násilím. Bethany Jamesová má srdce na pravém místě, ale také zrovna neschvaluje Cloveřin nový způsob života.

„Kdyby tam nebyl Jay –“

„Kdyby tam nebyl Jay, stejně by z toho vyšilovala. Z církve dostává osypky. Ale skutečně ji děsí to, že mám vážný vztah,“ odpoví.

„Promiň, Clove. Určitě se s tím srovná,“ řeknu, i když si pamatuji Bethanin bolestný výraz, když v létě její dceru křtili.

„To posledních devět měsíců tvrdím sobě i Jayovi. Ale přísahám, že se to zhoršilo. Pokud nebude opatrná, nakonec nás donutí oba navždycky odejít.“ Prosklené dveře se otevřou a vstoupíme do závanu teplého vzduchu. Poblíž vchodu je hromada skořicí ovoněných borovicových šišek, které mu dodávají vřelou, kořenitou vůni.

Když si beru košík, mračím se a nejsem si jistá, co bych měla říct. Jasně, že pro mě bylo poprvé divné, když jsem Clover uviděla rozdávat letáky Křesťanského klubu mládeže, ale její život není o mně. Chodit do kostela ji dělá šťastnou. Chodit s Jayem ji dělá šťastnou. Ale někdy naznačuje, že je s Jayem čeká nějaká daleká budoucnost, a mě svrbí kůže z představy, že se někdo tak mladý rozhodne pro takový závazek.

„Ale dost odpoutávání pozornosti od tvých problémů mými. Udělala sis seznam pro a proti?“

„Musíš se ptát?“ Seznamy pro a proti jsou podvod. Pro u jedné věci je nevyhnutelně proti u druhé, takže nakonec je to remíza.

„Stejně mi je ale vyjmenuj.“

Cestou do uličky s potřebami na pečení projdeme kolem řad lízátek ve tvaru hole a rolí balicího papíru, vyhýbáme se při tom nevrlému zaměstnanci s mopem a kýblem. „Pokud pojedu k Fitzovi na chatu, budu moct zničit ten příšerný dopis, než bude mít šanci si ho přečíst. Pokud pojedu do New Yorku, no, to hovoří samo za sebe. Budu v New Yorku. Ale jak si budu moct užít New York, když si budu dělat starosti s tím dopisem?“

„Heh.“ Vezme sklenici droždí a hodí mi ji do košíku.

„Co?“

„Pokud nechceš, aby si Fitz ten dopis přečetl, proč jsi ho psala?“

„Protože!“ Zasupím podrážděně. Složí ruce na prsou a čeká. „Protože jsem věděla, že plánuje s Molly něco romantického, a byla jsem smutná a žárlivá a měla jsem pocit, že vybuchnu, pokud bude náš vztah takhle pokračovat ještě jeden další den. Už mě unavovalo být pro něj cenou útěchy, dívkou, které zavolá pokaždé, když se mu zhroutí vztah.“

„Co se změnilo?“

„Uviděla jsem ho.“ Vzpomenu si na jeho deštěm zmáčené vlasy, jak opatrně držel deštník nad mou hlavou, jeho silné ruce, které mi zabránily v pádu.

„To je všechno, co stačí, aby ti to zlomilo vůli? Podívat se na něj?“

Pokrčím rameny. „To stačí vždycky.“

„Máma chtěla, abych jí koupila balicí papír a izolepu, a potom už můžeme jít,“ oznámí mi Clover. Propleteme se skrze cestu rámovanou cedulemi „mokrá podlaha“ a sledujeme explozi rudé a zelené, která vede do uličky s vánočním zbožím, kde vyjeknu při pohledu na povědomé brýle a lesklé černé vlasy. Popadnu Clover za ruku a odtáhnu ji do uličky s přáníčky. „Co to děláš?“

„Molly!“ zašeptám.

„Cože?“

„Molly je u vánočního zboží.“

„No nepovídej.“ Clover se podívá zpoza regálu a zalapá po dechu.

„Co dělá?“

„Má v ruce plyšového medvídka. Myslíš, že je pro Fitze?“

„Práva kupovat Fitzovi dárky se vzdala, když se s ním rozešla.“ Přiblížím se k ní a podívám se zpoza regálu plného náplně do punčoch. Molly Nguyen nešťastně stojí u police plné kýčovitých plyšových medvědů v santovské čepici. Clover vyrazí k uličce, ale stáhnu ji zpět. „Počkej, až odejde.“

„Přijdeme pozdě na jógu,“ odpoví Clover příliš nahlas. Molly vzhlédne a přistihne nás, jak na ni zíráme.

„Ach! Nemyslela jsem, že potkám někoho, koho znám.“ Ukáže na svůj nedbalý culík a volnou mikinu s myškou Minnie, zatímco se za ní rozpačitě vydáme do uličky.

„Vypadáš dobře,“ ujistí ji Clover. A vypadá. Je pravda, že Molly obvykle chodí upravenější, ale stále je na ní něco nenuceně hezkého. Kdybych byla lepší člověk anebo uvědomělejší feministka, nežárlila bych na její bezchybnou krásu anebo na to, že její obličej byl snad stvořen pro ty elegantní černé obroučky brýlí. Ale nejsem, takže žárlím.

„Nakupuješ na Vánoce?“ ukážu na medvídka v její ruce.

Zrudne. Chováme se k sobě přátelsky, ale kamarádky nejsme. Hraje na violu a vždycky se v mé přítomnosti trochu styděla. „Je to hloupé, ale myslela jsem pro Fitze…“

„Povídal, že ses s ním rozešla.“

Zkousne si ret a pokrčí rameny. „O nic nejde.“

Zatnu zuby, abych na ni nevyjela. „Možná ne pro tebe, ale pro něj ano.“

Přitiskne si medvěda k hrudníku. „Hádám, že jsem si myslela, že mu na tom zase tolik nesejde. Víš, jaký je.“

„Je to ten nejlepší kluk, jakého znám.“

„Chodil se spoustou holek,“ řekne, ne však nevlídně.

A dobrá, ne že by mě něco takového taky jednou či dvakrát anebo stokrát nenapadlo, když se cítím žárlivá nebo nejistá. Ale jako jeho nejlepší kamarádka, která je do něj také zamilovaná, mám nárok si to myslet. Ale ona jako dívka, která mu zlomila srdce? Ta ne.

„Jen pár jich bylo vážnějších. A stejně, co na tom sejde? Alespoň to zkouší.“

Molly posmutní. „Myslíš, že jsem to zkazila?“

„Popravdě, jo. Fitz je jeden z těch dobrých.“ Popadnu z poličky izolepu a otočím se k odchodu, zatímco Clover bere role s lesklým zlatým balicím papírem.

„Počkej!“ zavolá na mě Molly. Zarazím se.

„Počkám na tebe před obchodem,“ řekne Clover, vezme naše nákupy a odejde.

Otočím se zpět k Molly, která si suší slzy rukávem od mikiny. „Zkazila jsem to s Fitzem.“

Vnitřně zasténám, cítím se provinile. Molly ke mně byla vždycky milá a mohla jsem jí projevit větší porozumění. „Je mi to líto. Nic mi do toho, co se mezi vámi dvěma stalo, není.“

„On ti to neřekl?“ Položí medvídka zpět na poličku.

„No –“ Zaváhám. Je snad její strach z výšek tajemství? Možná nechce, aby to lidi věděli. „Ani ne,“ odpovím popravdě. Obvykle mi toho po rozchodu řekne mnohem víc. Projede mnou žárlivost a zklamání a podlomí něco z dobré vůle, kterou jsem vůči ní měla. Proč mi neřekl nic víc?

Popotáhne, nějak mi tím připomene Ivy a Ruby a všechny ty ostatní holky, s kterými Fitz během let chodil nebo flirtoval anebo jim psal milostná psaníčka. Jako Priya, ta metr osmdesát vysoká zázračná hráčka tenisu, která s ním šla v prváku na ples, anebo Dani, ta malá nedůtklivá nadhazovačka baseballu, která s námi obědvala, dokud se neodstěhovala do Indiany. Nikdy s Fitzem nechodila, ale musela jsem se dívat, jak na ni v druháku přes měsíc dělal oči. V době, kdy překračovala státní hranici, už se jeho pohled upíral k Luně, kudrnaté drobné dívce, která vedle něj seděla na španělštině.

Problém s Fitzem je, že nemá typ. V mých nejhorších dnech mě to trápilo, protože jsem netušila, na koho žárlit. Blondýny? Ano. Brunety? I ty. Zamiloval se do dívek vyšších než já a menších než já a do hubenějších i oplácanějších než já a za nějaký čas bylo bolestně jasné, že Fitz bude chodit s každou dívkou ve škole dřív než se mnou.

Molly si nervózně mne ruce. „Jsi v pohodě?“

Já? „Je mi fajn.“

„Jsi si jistá?“ Významně se na mě dívá, ale netuším, co má ten pohled znamenat.

„Jo,“ zalžu. Myslím tím, že mi zjevně není fajn, s celým tím rozhodováním, jestli Fitz, nebo New York a bolestí břicha, kterou mám už od včerejšího večera, ale nemusí to vědět.

Molly si povzdechne, má odpověď ji zjevně frustruje.

„Jak se vede tobě?“ Nejsem si jistá, co jiného říct.

„Dobře. Teda až na to s Fitzem, samozřejmě,“ řekne mdle.

Musím se tomu smát. Dobře, teda až na to s Fitzem je moje homeostáze. Měla bych si to dát do popisku na Instagramu.

„Jo. No, měla bych najít Clover. Máme schůzku s nějakými kozami, je okolo toho dost pozdvižení.“ Chystám se odejít, ale zastaví mě rukou.

„Fitz říkal, že…“ Nervózně těká očima.

„Co říkal?“

„Jsi připravená jít?“ Zjeví se před námi Clover s nákupní taškou v ruce.

„Co Fitz říkal?“ zeptám se znovu Molly.

Zaváhá. „Na tom nesejde. Uvidíme se později.“ Odspěchá z uličky, medvídka nakonec nechá na poličce.

„Ech. Chystala se mi říct něco důležitého.“

„Promiň, ale musíme jít na jógu a potom musíš upéct chleba a rozhodnout se ti je třeba.“ Zasměje se svému vlastnímu rýmu, ale při zmínce o rozhodování mi vystřelí pulz. Mé zrádné srdce mi pumpuje do žil jed a infikuje celé tělo ledově chladnou hrůzou. Z nuly na katastrofu. Někdy se mi to stává.

Ohnu se s rukama na kolenou a několikrát se zhluboka nadechnu. Necítím konečky prstů. „Prosím, pověz mi, co mám dělat.“

„Proč vlastně chceš opravdu jet na chatu?“

„Získat ten dopis.“

„Ano, ale proč ještě?“

„Abych viděla sníh.“

Clover hlasitě vydechne. „Bůh mi pomáhej, my tu budeme celý den,“ zamumlá. Hlasitěji řekne: „Takové důvody nestačí. Jestli nemáš nic jiného, tak jeď do New Yorku.“

„Co jiného bych měla mít?“ Zírá na mě, jako bych byla idiot.

(Jsem si jistá, že v tomhle se nemýlí.)

„Týden o samotě s Fitzem? Romantická, zasněžená chata? Jmelí? Praskající oheň? Nepředstírej, že jsi nad tím neuvažovala.“

Něco v mé hrudi ožije. Ten hloupý pocit mi připomíná naději.

„Myslíš, že je šance, že ke mně něco cítí?“

Smutně se usměje. „Nevím, jestli teď. Ale kdysi určitě.“

Vytlačím z hlavy vzpomínku na tu noc, tu z druháku, protože mě vždycky uvrhne do spirály hluboké lítosti. „Pokud tomu kdy tak bylo, navždycky jsem to úplně zničila.“

S očima plnýma soucitu řekne: „Tím si nikdy nebudeš moct být jistá, pokud mu nedovolíš přečíst si ten dopis.“

Zrudnu. „Ale co když –“

„Co když se vydáš na chatu a omylem ji celou podpálíš při pokusu rozdělat hřejivý oheň? Co když pojedeš do New Yorku a zamiluješ se do brooklynského hipstera a už se nikdy nevrátíš domů? Tahle hra je začarovaný kruh. Nikdy neskončí a jen ti z toho bude mizerně. Na co se sama sebe musíš zeptat, je, co vlastně chceš?“

„Nechci skončit jako Molly, další bývalá přítelkyně na jeho seznamu.“

„Přemýšlíš jako někdo, kdo se bojí. Zapomeň na strach a pověz mi, co bys chtěla víc než cokoli jiného?“

Představuji si, že jsem ten typ osoby, která si nedělá nekonečné Seznamy zkázy, která se dokáže rozhodnout bez používání slov co kdyby a promarněná šance a zničený život, a ptám se sama sebe na následující:

Co vlastně chci?

No, jakkoli mě děsí si to přiznat, Clover má pravdu. Chci se k Fitzovi přitulit před krbem a povídat si s ním a cpát se při tom vánočním cukrovím. Chci vidět, jak na jeho dlouhých tmavých řasách přistávají vločky sněhu. Chci s ním být pod jmelím, dnes, zítra a pak každý jeden další den už napořád. Ale také chci cestovat a zažívat dobrodružství a poznat v životě víc než jen tohle město.

Někdy nemohu dýchat nad tím, kolik toho chci a jak vyděšená jsem. A jaký to má smysl? Jak se jen mám rozhodnout mezi dvěma nejlepšími věcmi? Jak si mohu být jistá, že mi ani jedna z nich nezničí život?

„Přála bych si, aby bylo možné udělat obojí,“ řeknu.

Clover se zamračí. „Chceš jet na chatu, získat ten dopis a potom letět do New Yorku?“

„Ne. Chtěla bych být na obou místech zároveň.“

„Jako v mnohovesmíru?“

„V čem to?“

„Je to teorie, že naše rozdílné verze existují v rozdílných vesmírech –“ Při pohledu na můj zmatený výraz se zastaví. „Na tom nesejde. Poslyš. Pokud strávíš svůj život paralyzovaná strachem, propásneš úplně všechno. Nejen Fitze a New York, ale taky všechny ostatní skvělé věci. Jay a já jsme spolu, protože jsem sebrala odvahu ho pozdravit toho prvního večera v Klubu mládeže. A teď jsme zamilovaní a já každé sobotní ráno trávím tím, že po mně lezou kozy. Protože jsem si to zvolila. Ty si ale nikdy nic udělat nezvolíš a jako tvá nejlepší přítelkyně se odmítám dál dívat, jak zahazuješ takové příležitosti.“

„Možná bych se měla zeptat Fitze.“

„Nikdo nechce mít pocit, že tě stál nějakou příležitost. Věř mi.“ Clover popadne můj telefon a ťuká po obrazovce. Když mi ho podá zpět, je tam otevřená aplikace jménem Magic 8. „Cokoli to řekne, to uděláš. Platí?“

„Ale co když –“

„Paige, poslouchej mě. Tohle tě zbaví nutnosti rozhodovat se, ale zároveň tě to dokope k tomu, že budeš konat. Je to dokonalé.“

Ale co když mě to vyšle špatným směrem, vystřelí to můj život z jeho přirozené orbity natolik, že mi jednou provždy zničí budoucnost? chci říct. Ale Clover se na mě dívá se směsicí beznadějné frustrace a výrazu neštvi–mě–nebo–tebou–nakrmím–ty–kozy.

No. Pokud se má můj život zhroutit jako bochník nedopečeného chleba, bude alespoň pěkné vědět, na koho to hodit.

„Platí.“ Vyťukám svůj dotaz, než mi TVM změní názor.

Měla bych jet do New Yorku?

Zatřesu mobilem a zavibruje mi pod prsty. Animovaná koule se točí rychleji a rychleji, odráží tak tlukot mého srdce.

Zadržuji dech a čekám. Koule zpomalí do srdcervoucího zastavení, ale než se stihnu podívat, Clover ji zakryje rukama. „Bez ohledu na to, co to řekne, bys ji měla i nadále používat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Buď, anebo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.