Přeložil Tomáš Jurkovič

DANSU DANSU DANSU (Dance Dance Dance)

Copyright © 1988 by Haruki Murakami

Originally published by Kodansha Ltd

Translation © Tomáš Jurkovič, 2021

ISBN 978-80-207-1998-0

Březen 1983

1

Zas a zas se mi zdává o hotelu U Delfína.

Ve svých snech do něj neoddělitelně patřím. A moje sounáležitost s ním pořád trvá coby jistý kontinuální stav. Moje sny mi to dávají najevo s naprostou jasností. Hotel U Delfína je v nich zdeformovaný k nepoznání. Je hrozně uzounký a dlouhý. Tak úzký a dlouhý, že spíš než hotel připomíná dlouhatánský zastřešený most. Tenounký most, který se táhne vesmírem od prvopočátků až na sám konec. A já do něj náležím. A kdosi tam pláče. Kdosi tam roní slzy kvůli mně.

Včlenil mne organicky do sebe, ten hotel. Docela jasně cítím jeho tep i to, jak hřeje. Ve snu jsem jeho neoddělitelnou součástí.

Přesně takhle se mi to zdává.

Probouzím se. Kde to jsem? uvažuju. A nejen uvažuju: Doopravdy otevírám pusu a ptám se nahlas sám sebe. „Kde to jsem?“ Je to však nesmyslná otázka. Nemusím si ji klást, odpověď přece znám od začátku. Jsem ve svém životě. V mém každodenním žití. Které představuje přívažek k mé reálné existenci. Pojí se s ní prostřednictvím těch několika okolností, záležitostí a situací, které – kde se vzaly, tu se vzaly – začaly znenadání reprezentovat mou osobu, i když si nevzpomínám, že bych s tím snad někdy souhlasil. Sem tam vedle sebe najdu spát i nějakou tu ženu. Většinou jsem ale sám. Sám s hukotem dálnice, která se nalézá přímo naproti mému bytu, se sklenkou whisky na nočním stolku (na dně jí zbývá asi tak půl centimetru) a se zaprášeným ranním světlem, co vůči mně chová nepřátelské úmysly – anebo taky jen docela obyčejný nezájem. Občas prší. V takovém případě zůstávám v posteli a nedělám vůbec nic. Pokud snad ve sklence zůstala nějaká whisky, vypiju ji. A potom pozoruju dešťové kapky, stékající z okapu, a přemýšlím o hotelu U Delfína. Zkusím pomalu natáhnout ruce a nohy. A ujistím se, že jsem to pořád jen já sám a že nikam nepatřím. Nikam a k ničemu nepřináležím. Ještě si ale moc dobře pamatuju, jaké to bylo v mém snu. Když se pokusím natáhnout ruku v něm, rozpohybuje se zároveň i celkový obraz, jehož jsem tam byl součástí. Všechno to popořadě začne reagovat, jedno po druhém, pomaličku a pozorně, s téměř neslyšnými zvuky v každém pohybovém stadiu, jako spolehlivý hydraulický mechanismus. Když se pozorně zaposlouchám, dokážu rozeznat, odkud se ty zvuky šíří. A já se zaposlouchávám. A slyším čísi tiché vzlykání. Někdo tam zkrátka a dobře pláče. Kvůli mně.

Hotel U Delfína doopravdy existuje. Stojí v jedné ne zrovna nóbl části Sappora. A já v něm před pár lety strávil zhruba týden. Vlastně bych si měl vzpomenout pořádně. Trochu to upřesnit. Kolik to už je let? Čtyři roky. Úplně přesně vzato, čtyři a půl. Tenkrát mi nebylo ještě ani třicet. Pobýval jsem v tom hotelu s jednou dívkou. To ona ho tehdy vybrala. Navrhla, ať v něm bydlíme. Trvala na tom, že v něm musíme bydlet. Kdyby to nebylo její přání, myslím, že bych se v hotelu U Delfína jaktěživ neubytoval.

Byl to mrňavý, olezlý hotýlek a skoro jsme v něm nezahlédli jiného nocležníka kromě nás dvou. Za našeho týdenního pobytu jsem v hale spatřil všeho všudy jen dva nebo tři hosty a nemám tušení, jestli tam vůbec zůstávali přes noc. Na desce v recepci ale tu a tam scházel některý z klíčů, a tak si myslím, že jsme přece jen nebyli jediní nocležníci. I když těch dalších nebylo zas tolik, jenom pár. Dá rozum, že jak si jednou ve velkoměstě vyvěsíte na nároží poutač na hotel a dáte do Zlatých stránek své telefonní číslo, můžete v každém případě jen těžko počítat s tím, že k vám nebudou chodit lidi. I jestli tam ale kromě nás opravdu byli další hosté, muselo jít o hrozně tiché a plaché existence. Mně samotnému se je totiž nepodařilo ani zahlédnout, ani zaslechnout, ani vnímat jiné stopy jejich přítomnosti. Jen rozložení klíčů na desce se den co den maličko obměňovalo. Nejspíš se ti hosté plížili sem a tam chodbami podél stěn se zatajeným dechem jako nezřetelné stíny. Občas se ozvalo ostýchavé hrkání jedoucího výtahu, jakmile ale utichlo, rozhostilo se snad ještě tíživější ticho než předtím.

Byl to každopádně zvláštní hotel.

Připomínal mi jakousi slepou uličku evoluce. Evoluční regresi. Zdegenerovaný organismus, jehož vývoj se dal špatným směrem, a pak už najednou nebylo cesty zpět. Osiřelého tvora, jehož vývojová přímka vyústila do ztracena a on zůstal bezcílně stát na místě v šeru historie. Tak jako pradávné říční údolí, propadlé pod mořskou hladinu. Nebyla to ničí vina. Nikdo konkrétní za to nemohl a nikdo s tím taky ani nemohl nic dělat. Ten hotel především neměli vůbec stavět. Tam se stala úplně první chyba. Příslovečný první krůček, po kterém už bylo všecko další špatně. Chybně zapnuli první knoflík, a tím vnesli fatální zmatek do všeho ostatního. A pokusy o nápravu situace vedly jen k dalším subtilním – nejde říct rafinovaným, vážně jen subtilním – zmatkům. V důsledku toho pak začalo všechno pomaličku polehoučku vypadat zdeformovaně. Asi tak, jako když se člověk pokouší upřeně hledět na něco před sebou a párkrát přitom úplně samovolně nakloní hlavu. Ten náklon není nijak velký, jde jen o docela malý úhel, který nenadělá výraznější škodu, výsledek nevyhlíží zvlášť nepřirozeně, a kdybyste tak už zůstali, nejspíš si na to i zvyknete, ale přece jen se jedná o deformaci, která vám trochu leží v hlavě (nehledě na to, že jakmile byste si na něco takového jednou zvykli, museli byste pak už tímhle stylem naklánět hlavu i při pohledu na reálný svět).

Takový tedy byl hotel U Delfína. A každému muselo být jasné na první pohled, že nejde o žádný slušný hotel – že už v něm míra chaosu dosáhla své horní hranice a v brzkém budoucnu ho celý pohltí maelström času. To nebyl hotel, ale krystalicky čirá beznaděj. Taková beznaděj, jako když třínohého černého psa smáčí prosincový déšť. Na světě samozřejmě jsou i spousty dalších depresivně působících hotelů, jenomže hotel U Delfína byla kategorie sama pro sebe. Hotel U Delfína byl totiž beznadějný jaksi koncepčněji. A právě proto jeho beznadějnost překračovala veškerou rozumnou míru.

Asi tu nemusím zvlášť zdůrazňovat, že kromě lidí, co do něj nic zlého netuše zabrousí omylem, není moc hostů, kteří by o ubytování v podobném hotelu dobrovolně stáli.

Ten hotel se vlastně nejmenuje U Delfína. Oficiální název zní Hotel Dolphin, reálný hotel je ale s tímhle názvem v takovém rozporu (osobně mi to jméno asociuje načančané svítivě bílé hotely v luxusních letoviscích u Egejského moře), že to jméno používám snad jen já sám pro sebe. U vchodu visí opravdu nádherný reliéf s vyobrazením delfína. A taky vývěsní štít. Bez kterého by se myslím vůbec nepoznalo, že jde o hotel. Ono se to totiž pomalu nepozná ani s tím štítem. Připadá vám spíš, že máte před sebou nějaké ošuntělé muzeum. Specifické muzeum, kam si lidé stižení specifickým zájmem chodí v tichosti prohlížet specifické exponáty.

I jestli snad někdo při pohledu na hotel U Delfína takový dojem vážně má, rozhodně nejde jen o nějaký neopodstatněný vzlet fantazie. Ona totiž část toho hotelu jako muzeum opravdu funguje.

Kdopak se bude chtít ubytovat na podobném místě? V hotelu, kde se zároveň nachází jakési záhadné muzeum? V hotelu, v jehož temných chodbách se na jedné kupě vrší vycpané ovce, zaprášené ovčí kožešiny, plísní páchnoucí dokumenty a staré, dočista zhnědlé fotografie? V hotelu, kde v každém koutku lpí jak přischlé bláto nikdy nenaplněné touhy?

Nábytek vyšisovaný do posledního kousku, stoly do jednoho rozvrzané, jediný klíč pořádně nezamykal. Podlaha na chodbách byla prošlapaná, žárovky skoro nesvítily. V umyvadlech nepřiléhaly uzávěry, takže se do nich nedala napouštět voda. Obtloustlá pokojská (nohy měla skoro jako slon) se ploužila chodbami za zlověstného pokašlávání. Pan majitel, věčně za recepčním pultem, byl muž středního věku, se zoufalým výrazem a dvěma chybějícími prsty. Od pohledu to byl přesně ten typ, který se může pustit, do čeho chce, a nic se mu nebude kloudně dařit. Ukázkový exemplář takového člověka. Z celé jeho bytosti přímo čišelo selhání, neúspěch a frustrace. Až se vám ho skoro chtělo šoupnout do vitríny a vystavit ve školním kabinetě. S popiskou Prototyp neúspěšného muže. Většině lidí už jenom pohled na něj více či méně zkazil náladu a bylo i nemálo těch, kteří se rovnou rozzlobili. Jsou takoví, kterým stačí už i jen pohled na podobného zoufalce, aby se bezdůvodně rozzuřili k nepříčetnosti. Komu by se chtělo bydlet v takovém hotelu?

My jsme se tam ale ubytovali. Musíme bydlet právě tady, řekla mi ona. A potom, později, došlo k tomu, že mne nečekaně opustila. Zmizela a já jsem zůstal sám. O tom, co udělala, jsem se dozvěděl od Ovčího mužíka. Odešla od tebe, řekl mi. Zkrátka to věděl. Že ode mne musela odejít. Jako to už teď vím i já. Jejím cílem bylo mne přivést na tamto místo. Bylo v tom něco jako osud. Jako když vody řeky Vltavy nakonec dospějí přes Labe do moře. Právě to se mi honí hlavou, zatímco pozoruji dešťové kapky. Osud.

Když se mi začalo zdávat o hotelu U Delfína, vzpomenul jsem si ze všeho nejdřív na ni. Už zase o mě stojí, blesklo mi najednou hlavou. Proč by se mi jinak pořád a pořád zdál ten samý sen?

Ona. Nevím dokonce, ani jak se jmenuje. I když jsme spolu žili několik měsíců. Nevím o ní prakticky vůbec nic. Vím jen, že dělala call girl v jednom luxusním klubu. Kam byl umožněn přístup jen členům, řádným a prověřeným zákazníkům. A ona byla top-class prostitutka. A k tomu měla ještě i pár dalších zaměstnání. Přes den obvykle brigádničila jako korektorka v jednom mrňavém nakladatelství a na částečný úvazek ještě dělala modelku pro fotografování uší. Vedla zkrátka velmi rušný život. Jméno samozřejmě měla. Vlastně celou spoustu jmen. A zároveň neměla žádné. Nevlastnila cokoli, na čem by bylo nějaké jméno uvedené – a její majetek se stejně téměř rovnal nule. Neměla tramvajenku, řidičák ani kreditní kartu. Jediné, co měla, byl malý zápisník a v něm propiskou načmárané jakési záhadné cifry. Představovala pro mne neuchopitelnou existenci. Prostitutky možná i mají nějaká jména. Žijí ale zkrátka ve světě, který je dokonale anonymní.

Každopádně platí, že o ní nevím skoro nic. Ani kde se narodila, ani kolik jí je let. Nevím ani, kdy má narozeniny. Ani kam chodila do školy. A jestli vůbec má rodinu. Nevím nic. Najednou tady byla a pak zase někam zmizela, jako když přijde déšť a pak se vyčasí. Nechala po sobě jenom vzpomínky. Teď ale cítím, jako by se ty vzpomínky kolem mne zase tak trochu stávaly skutečností. Právě takhle to cítím. Že mě teď z toho stavu, zvaného hotel U Delfína, volá ona. Ano, ona teď o mne znovu stojí. Volá po mně. A já se s ní mohu znovu setkat pouze tak, že se zas stanu součástí hotelu U Delfína. Ve kterém zřejmě pláče právě kvůli mně.

Sleduji dešťové kapky a přemýšlím o tom, že někam patřím. A o tom, že pro mne někdo pláče. Připadá mi, že jde o záležitosti z velice, velice vzdáleného světa. O události odněkud z Měsíce. Koneckonců se přece jedná o sen. Který, mám tak dojem, nedostihnu, ať budu natahovat ruce sebevíc a ať poběžím seberychleji.

Pročpak by někdo ronil slzy zrovna kvůli mně?

A ona po mně přes to všechno touží. Tam někde v hotelu U Delfína. A kdesi v hloubi duše si to přeji i já. Aby mě to místo zahrnulo do sebe. Abych v něm byl obsažený – v tom zvláštním, osudovém místě.

Návrat do hotelu U Delfína však není vůbec nic jednoduchého. Nejde tu totiž jen o to, že si člověk telefonicky zamluví pokoj, sedne do letadla a letí do Sappora. Protože hotel U Delfína není jen hotel, je to zároveň stav. Stav, který na sebe bere formu hotelu. A vracet se tam znamená stanout znovu tváří v tvář stínům minulosti. Stačí na to jen pomyslet a padají na mne k nesnesení černé myšlenky. Když jsou to přece už čtyři léta, co jsem napřel všechny své síly k tomu, abych se těch stínů, mrazivých a temných, provždycky zbavil. Návrat do hotelu U Delfína je pro mne totéž jako hodit za hlavu všecko, co jsem po ty čtyři roky v tichosti pilně střádal. Pochopitelně že jsem nenastřádal kdovíjaké poklady. Jen samé provizorní, dočasné krámy. Dělal jsem ale, co jsem jen mohl, abych ty krámy šikovně pospojoval dohromady, propojil tak sám sebe s realitou a vybudoval si nový život na základě svého bezvýznamného hodnotového žebříčku. Mám se teď snad znovu vracet nazpátek do prázdnoty? Otevřít okno a všecko vyházet ven?

Nakonec ale všechno začíná právě tam. A já to dobře věděl. Že to jinde než tam začít nemůže.

Natažený na posteli, s pohledem upřeným do stropu, jsem si hluboce vzdychl. Kašli na to, blesklo mi hlavou. Vykašli se na to, všechno to hloubání ti nijak nepomůže. Tohle je totiž nad tvoje síly, hochu. Ať si budeš hloubat sebevíc, začít musíš právě a jen odtamtud. Tak je to totiž dané. A ty s tím nic nenaděláš.

@ @ @

Povím vám teď něco o sobě.

Dovolte, abych se představil.

Ve škole jsem to dřív dělával často. Kdykoli jsme se sešli v nové třídě, popořadě jsme předstupovali před lavice a říkali o sobě všechno možné. Ani trochu mi to nešlo. A kdyby jen to: Já nebyl schopný v něčem podobném najít jakýkoli smysl. Co o sobě vlastně vůbec vím? Jsem opravdu ten člověk, jehož představu mi podsouvá mé vědomí? Není snad obraz, co jsem si udělal o sobě samém, zdeformovaný a svévolně pozměněný natolik, že se pak člověku zdá cizí jako vlastní hlas, nahraný na magnetofon? Právě takhle jsem to vždycky vnímal. Pokaždé když jsem se měl představit, když jsem měl vystoupit před lidi a něco o sobě říct, přepadl mě pocit, jako bych sám sobě přepisoval známky v třídním výkazu. Vždycky jsem se cítil strašně nejistý. Proto jsem taky byl v podobných případech rozhodnutý říkat pokud možno jen objektivní fakta, jaká není třeba nijak interpretovat ani vykládat (mám psa, rád plavu, nemám rád sýry atd.), ale i tak mi vždycky připadalo, jako když imaginární postava mluví o imaginárních skutečnostech. A když jsem pak v téhle náladě poslouchal vyprávění ostatních, připadalo mi, že i oni mluví o někom úplně jiném než o sobě. Žili jsme všichni v imaginárním světě, dýchali imaginární vzduch.

Každopádně teď ale řeknu něco o sobě. Od toho se pak odvine všechno další. Bude to první krok. A soudit, jestli to bylo správně nebo ne, stačí až potom. Třeba to udělám já a třeba někdo jiný. Teď je každopádně čas vyprávět. A i já sám si budu muset pamatovat, co řeknu.

Sýry už dneska jím rád. Najednou, a nevím přesně kdy, mi samy od sebe zachutnaly. Pes, kterého jsme měli, mi ten rok, co jsem se dostal na vyšší střední, promokl a pošel na zápal plic. Od té doby jsem už žádného psa neměl. Plavu rád dodneška.

To by tak bylo asi všechno.

Tak jednoduše to ale skončit nemůže. Jak jednou člověk začne chtít něco od života (a je snad někdo, kdo od života nic nechce?), začne od něj na oplátku život vyžadovat mnohem víc dat. Mnohem víc bodů, ze kterých se dá vytvořit jasný náčrt. Pokud to neuděláme, nedostaneme žádnou odpověď.

Odpověď nemožná pro nedostatek vstupních dat. Stiskněte prosím mazací klávesu.

Tisknu mazací klávesu. Monitor zbělá. Lidé ve třídě po mně začínají házet všechno možné. Řekni nám víc! Pověz nám toho víc o sobě! Učitel na mě kouká se zdviženým obočím. A já ze sebe ne a ne vymáčknout slovo. Dočista jsem tam na stupínku zkameněl.

Mluv. Jinak nikdy nic nezačne. Povídej a řekni co nejvíc. S tím, jestli to bylo správně nebo ne, si můžeš lámat hlavu i pak.

@ @ @

Tu a tam se u mě stavila na noc ženská. A pak si se mnou dala ráno snídani a jela do práce. Ani ona pochopitelně nemá žádné jméno. To je ale čistě jenom tím, že není ústřední postavou tohohle příběhu. Okamžitě z něj zase zmizí. Proto jí žádné jméno nedám. Abych si ušetřil zmatky a komplikace. Na druhou stranu ovšem nehodlám její existenci nijak zlehčovat. Měl jsem jí hodně rád, a že teď zmizela, na věci vůbec nic nemění.

Byli jsme to, čemu se říkává kamarádi. Přinejmenším ona pro mě představovala snad jediného člověka, kterého bych mohl označit za přítele. Ona sama měla kromě mě ještě i regulérního milého. Dělala na telefonním úřadě, kde na kompjútru počítala telefonní poplatky. Detaily z pracoviště jsem z ní nemámil a ona se o nich taky moc nezmiňovala. Myslím ale, že fakt dělala něco v tom smyslu. Že sčítala, kolik se provolalo na soukromých telefonních linkách, a vystavovala faktury a podobně. Kdykoli jsem proto našel v dopisní schránce fakturu za telefon, bylo mi, jako bych od ní dostal osobní dopis.

Nehledě na tohle všechno se mnou spala. Dvakrát nebo třikrát do měsíce, nebo tak nějak. Připadal jsem jí jako nějaký obyvatel lunárního světa, anebo něčeho podobného. „Hele, nebudeš už pomalu muset zpátky k vám na Měsíc?“ říká a hihňá se. Říká to v posteli, nahá a tiskne se ke mně přitom. Cítím na žebrech její prsa. Před rozedněním jsme si tak častokrát povídali. Od dálnice to permanentně hučí. A z rádia se line monotónní skladba od Human League. Human League. Pitomé jméno. Jak se někdo může takhle nemožně nazvat? Dřív lidi dávali skupinám slušnější a decentnější jména. Imperials. Supremes. Flamingos. Falcons. Impressions. Doors. Four Seasons. Beach Boys.

Říkám jí to a směje se mi. A říká, že jsem divný. Netuším, co je na mně divného. Považuju se za hrozně obvyklého člověka s hrozně obvyklým způsobem myšlení. Human League.

„Jsem s tebou moc ráda,“ říká mi. „Občas se mi po tobě hrozně zasteskne. Třeba když jsem v práci a tak.“

„Hm,“ říkám já.

„Občas,“ zdůrazní ona. A udělá asi půlminutovou pauzu. Skladba od Human League skončí a začne hrát nějaká neznámá skupina. „A to je ten problém. Tvůj problém, víš?“ pokračuje. „Moc ráda se s tebou scházím tak jako teď, ale nemám dojem, že bych s tebou chtěla být den co den od rána do večera. Čím to může být?“

„Hm,“ říkám já.

„Tím nechci říct, že bych se s tebou snad necítila dobře, nebo tak něco. Jenom mám, když jsme spolu, občas dojem, jako by kolem najednou hrozně zřídl vzduch. Dočista jak někde na Měsíci.“

„Je to jen malý krok pro člověka…“

„Hele, já si nedělám legraci,“ zvedla se a zadívala se na mě. „Říkám to pro tvoje dobro, víš? Kdo další to pro tebe udělá? No? Řekne ti tohle ještě někdo jiný?“

„Neřekne,“ říkám popravdě. Tohle mi už nikdo jiný nepoví.

Pořád ještě je natažená, prsa jemně přitisknutá k mým žebrům. Já ji zlehka hladím dlaní po zádech.

„Každopádně si s tebou občas fakt připadám, jako by kolem zřídl vzduch. Jak někde na Měsíci.“

„Na Měsíci ale není řidší vzduch,“ podotýkám. „Na Měsíci totiž není vzduch vůbec. Takže…“

„Zřídne, abys věděl,“ říká tiše. Netuším, jestli má předchozí slova ignorovala, anebo je prostě přeslechla. Tichý hlas, kterým to říká, mne ale popouzí. Netuším, jak je to možné, ale je v něm něco, co na mne tak působí. „Občas najednou zřídne. A ty jako bys dýchal docela jiný vzduch než já. Jasně to cítím.“

„Panuje zkrátka nedostatek vstupních dat,“ říkám já.

„Chceš říct, že o tobě nic nevím?“

„Já sám se v sobě úplně nevyznám,“ říkám já. „Fakt. A nemyslím to v nějakém filosofickém smyslu, nebo tak. Teď mluvím naprosto realisticky. Prostě se celkově nedostávají data.“

„Už ti ale je třiatřicet,“ říká ona. Jí samotné je dvacet šest.

„Čtyřiatřicet,“ upřesňuju. „Čtyřiatřicet a dva měsíce.“

Vrtí hlavou. Vyleze z postele, popojde k oknu, roztáhne záclony. Za oknem je vidět dálnici. Nad ní se vznáší měsíc šesté hodiny ranní, bílý jako kost. Ona má na sobě moje pyžamo.

„Ty hele, vrať se zas zpátky tamhle,“ říká a ukazuje na měsíc na nebi.

„Trochu dost zima, ne?“

„Myslíš na měsíci?

„Tobě přece,“ říkám já. Teď máme únor. A ona stojí u okna a od úst jí stoupá pára. Po mých slovech jako by si konečně uvědomila, že je jí chladno.

Honem se vrací do postele. Obejmu ji. Pyžamo je hrozně studené. Přitiskne mi nos ke krku. I nos má hrozně studený. „Mám tě moc ráda,“ říká mi.

Chci taky něco říct, nemůžu ale najít správná slova. Je mi sympatická. Takhle v posteli se s ní moc příjemně tráví čas. Rád ji zahřívám a hladím jí vlasy. Rád poslouchám, jak tiše oddechuje ze spaní, rád ji ráno pomáhám vypravovat se do práce, rád dostávám faktury za telefon na částky, které – jak věřím – vypočetla, rád se dívám, jak má na sobě mé pyžamo, které je jí velké. Když přijde k věci, nesvedu ale nic z toho vyjádřit stručně a jasně. Pochopitelně žádné „miluju tě“. A ani žádné „mám tě rád“.

Co bych jí tak měl říct?

Neřeknu každopádně nic. Nevybaví se mi ani slůvko. A je mi jasné, jak ji tím mlčením zraňuju. Pokouší se mi to nedat najevo, jenomže já to stejně cítím. Vnímám to, zatímco sleduji tvary kostí rýsující se pod hebkou pokožkou jejích zad. Cítím to naprosto zřetelně. Chvíli se beze slova objímáme a posloucháme skladbu, o které ani nevíme, jak se jmenuje. Přikládá mi zlehka dlaň k podbřišku.

„Ty by sis měl vzít nějakou Měsíčňanku a mít s ní Měsíčňátka,“ říká mi laskavě. „To by bylo vůbec nejlepší.“

V dokořán otevřeném okně byl vidět měsíc. Držel jsem ji v náručí a přes její rameno se na ten měsíc díval. Po dálnici občas projížděly kamióny, naložené něčím hrozně těžkým. Vydávalo to zlověstné zvuky, jako když začne pukat ledovec. Co to jen u všech všudy vezou, napadlo mě.

„Co bude k snídani?“ ptá se mě ona.

„Celkem nic zvláštního. Zhruba to samé co vždycky předtím. Šunka, vajíčka, tousty, bramborový salát od včerejšího oběda, kafe. Pro tebe ohřeju mléko a udělám ti café au lait,“ říkám já.

„Nádhera,“ usměje se. „Udělal bys mi šunku s vajíčkem, kafe a upekl toust?“

„Samozřejmě. Moc rád,“ odpovídám.

„Co myslíš, že mám vůbec nejradši?“

„To upřímně řečeno netuším.“

„Já, abys věděl, mám vůbec nejradši,“ říká a dívá se mi přitom do očí, „když je studené zimní ráno a já si říkám, že je to hrůza a vůbec se mi nechce vstávat, ale pak ucítím, jak voní kafe a vajíčka, co syčí na pánvi, uslyším, jak cvakne topinkovač, a už to nemůžu vydržet a skáču ven z postele, víš?“

„Dobře. To se dá zařídit,“ směju se já.

@ @ @

Já vůbec nejsem divný člověk.

Opravdu jsem o tom přesvědčený.

Možná se nedá tvrdit, že jsem průměrný, za divného mě ale nepokládejte. Svým způsobem jsem až extrémně normální lidská bytost. Nekomplikovaný, přímý člověk. Přímý jak ten šíp. Moje maličkost tu na světě pobývá zcela nevyhnutelně a zcela spontánně. Což je tak evidentní fakt, že už mi až zas tak nesejde na tom, jak mne snad vnímají ostatní. To, jak mne vidí, je problém, co se mne netýká. Je to spíš jejich problém než můj problém.

Lidi jistého druhu mne mají za hloupějšího, než ve skutečnosti jsem, lidi jiného druhu zase za vypočítavějšího. Nijak na tom ale nezáleží. Navíc už sám výraz „víc než ve skutečnosti“ znamená stejně jen „v porovnání s obrazem, co jsem si o sobě udělal“. Pro ně samotné jsem dost možná opravdu hloupý, anebo vypočítavý. Což je mi úplně jedno. Nesejde na tom. Na světě neexistují žádná nedorozumění. Jen odlišnosti v názorech. Takový je můj názor.

Nehledě na to se ale na druhou stranu najdou lidi, které ta moje normálnost přitahuje. Je jich jen hrozitánsky málo, skutečně ale existují. Já a oni/ony se navzájem spontánně přitahujeme a pak se zas vydáme každý po svém, jako dvě planety, plující po temném kosmickém prostoru. Přicházejí ke mně, seznámí se se mnou a pak zas jednoho dne zmizí pryč. Najdu si mezi nimi kamarády, milenky, nebo i manželku. A někdy třeba i protivníka. Jeden každý mě ale nakonec opouští. Přestane je to bavit, propadnou beznaději nebo se odmlčí (kruť si kohoutkem sebevíc, stejně nic nepoteče) a mizí pryč. Byt, v kterém žiju, má dvoje dveře. Jedny jsou vchod a druhé východ. A navzájem jsou nezaměnitelné. Vchodem se nedostanete ven a východem nevejdete dovnitř. To je dané. Takže tu každý užívá ke vcházení vchod a ven chodí východem. Jsou různé způsoby, jak vejít dovnitř a jak se dostat ven. Ven ale nakonec vychází úplně každý. Někdo proto, aby vyzkoušel nové možnosti, jiný zas nechce ztrácet čas. Někteří mezitím stačili umřít. Nezbyl tu vůbec nikdo. Byt je úplně prázdný. Jsem v něm jen já. A v každém okamžiku si uvědomuju jejich nepřítomnost. Těch, kteří odešli. Slova, co pronesli, jejich dech, písničky, co si pobrukovali – vidím to všechno vznášet se jako prach ve vzduchu v nejrůznějších zákoutích bytu.

Mám dojem, že mě viděli v zásadě dost věrně. A proto si to taky všichni nejdřív namířili přímo ke mně a zanedlouho zase zmizeli. Přiznávali mi mou vnitřní normálnost, a k tomu – nenapadá mne žádný jiný výraz – i jistou integritu, se kterou jsem si svoji normálnost pokoušel udržet. Pokoušeli se mi něco sdělit, pokoušeli se mi otevřít svá srdce. Většinou šlo o laskavé lidi. Nemohl jsem jim ale nic dát. A i kdybych dovedl, samo o sobě by to nestačilo. Vždycky jsem se snažil ze všech sil, abych jim mohl dát co nejvíc. Dělal jsem všechno, co jen šlo. Pokoušel jsem se od nich sám taky něco chtít. Nakonec se mi to ale nikdy nepovedlo. A proto odcházeli.

Což mě samozřejmě moc bolelo.

Ještě horší však bylo, že z mého příbytku odcházeli o mnoho sklíčenější, než do něj vstupovali. Odcházeli a cosi v nich naráz bylo o stupeň opotřebenější než předtím. To jsem jasně viděl. Je to zvláštní, ale podle všeho tím byli mnohem poznamenanější než já samotný. Proč? Proč nakonec vždycky zůstanu sám? A vždycky s opotřebovaným stínem někoho dalšího v rukou? Jak je to možné? Netuším.

Bude to tím nedostatkem vstupních dat.

Proto nikdy nedostanu odpověď.

Zkrátka a dobře tu něco schází.

Když jsem se jednoho dne vrátil z pracovní schůzky, našel jsem ve schránce pohlednici. Pohled s fotografií kosmonauta ve skafandru, jak se prochází po povrchu Měsíce. Nikdo na ní nebyl podepsaný, na první pohled jsem ale poznal, od koho je.

„Myslím, že bude lepší, když se už nebudeme vídat,“ psala mi. „Budu se totiž nejspíš už brzo vdávat za pozemšťana.“

Zaslechnu, jak se zavírají dveře.

Odpověď nemožná pro nedostatek vstupních dat. Stiskněte prosím mazací klávesu.

A obrazovka zbělá.

Dokdy to takhle má ještě pokračovat? ptám se sám sebe. Už je mi čtyřiatřicet. Jak dlouho ještě?

Smutný jsem z toho nebyl. Byla to zcela jasně jen a jen moje vina. Bylo evidentní, že mne opustí, a od začátku jsme to věděli. Ona i já. Jenže jsme čekali, že přijde nějaký menší zázrak. Třeba nějaká maličkost, která přivodí zásadní obrat. Nic takového se ale samozřejmě nestalo. A ona následně odešla. Bylo mi z toho smutno, ale na tenhle smutek už jsem byl zvyklý z minula. A proto jsem taky věděl, že ho bez problémů zvládnu překonat.

Pomaličku si zvykám.

To pomyšlení mi zkazilo náladu. Jako by se mi z vnitřností vymáčkla plná dávka černé tekutiny a vystoupala mi až do krku. Stál jsem před zrcadlem u umyvadla a říkal si: Tohle jsem já. Tohle jsi ty. Taky ses nám chlapče drobet opotřebil. Poněkud víc, než jsi snad sám čekal. Obličej jako bych měl špinavější a starší než kdy předtím. Pečlivě jsem se umyl mýdlem, ošetřil si tvář pleťovou vodou, pak jsem si znovu pomalu umyl ruce a spolu s obličejem je otřel novým ručníkem. A šel jsem do kuchyně, tam si otevřel plechovku piva a začal rovnat lednici. Vyházel jsem oschlá rajčata, vzorně seřadil zbytek piv, přerovnal úložné nádoby a udělal seznam věcí, které bylo třeba koupit.

Rozbřesk mě zastihl, jak mlčky pozoruju měsíc a ptám se sám sebe, jak dlouho to ještě potrvá. Zakrátko zas někde narazím na nějakou další ženskou a budeme se navzájem přitahovat jako dvě planety. A pak zas budeme marně čekat na zázraky, ztrácet čas, vnitřně se opotřebovávat a nakonec se rozejdeme.

Jak dlouho to ještě potrvá?

2

Týden poté, co mi od ní přišla pohlednice s krajinkou z Měsíce, jsem musel pracovně do Hakodate. Jako obvykle se nejednalo o žádnou práci snů, nebyl jsem ale v postavení, kdy bych mohl být vybíravý. A navíc mezi zakázkami, o které zavadím, vesměs nikdy nejsou takové rozdíly, co by mi nějaký výběr umožnily. Bohužel nebo naštěstí jsou věci obecně takové, že do čím větších extrémů v nich zacházíme, tím víc se stírají kvalitativní odlišnosti. Je to stejné jako s frekvencemi zvuků. Po překročení určité meze nejenže už skoro nerozeznáte mezi sousedícími dvěma tóny ten vyšší, ale navíc už to celé velmi rychle přestáváte slyšet vůbec.

V plánu bylo představit čtenářkám jednoho dámského časopisu podniky, kde se dá v Hakodate dobře najíst. Obešli jsem pár takových míst s fotografem, já potom napsal text, on pořizoval fotky. Celkový rozsah pět stránek. Dámské časopisy takové články vyžadují a někdo to pro ně zkrátka napsat musí. Zrovna tak jako se musí odklízet smetí anebo odhrabovat sníh. Někdo se toho zkrátka musí ujmout. Ať už se mu chce nebo ne.

Vykonával jsem tuhle kulturní nádeničinu po tři a půl roku. Hrabal jsem kulturní sníh.

Z jistých důvodů jsem se poté, co jsem už nepracoval ve firmě, kterou jsme ve dvou provozovali spolu s parťákem, půl roku jen tak nepřítomně ploužil životem a nedělal jsem skoro nic. Nesvedl jsem k tomu totiž v sobě najít sílu. Předchozího roku se od podzimu do zimy seběhlo opravdu všechno možné. Rozvedl jsem se. A umřel mi kamarád. Velice podivnou smrtí. Bez slova vysvětlení mě opustila ženská. Potkával jsem se se zvláštními lidmi a byl zatažený do zvláštního případu. A když to pak bylo celé u konce, pohroužil jsem se do tak hlubokého ticha, jaké jsem do té doby snad ještě nezažil. V bytě se mi vznášel ve vzduchu pocit děsivě intenzivní nepřítomnosti. Půl roku jsem tam byl zavřený. Až na nákupy minima, nezbytně nutného abych se udržel při životě, jsem přes den skoro nevycházel ven. Bloumal jsem bezcílně ulicemi v hodinách za úsvitu, kdy venku není ani noha. A jak se tam začali ukazovat lidi, vrátil jsem se domů a šel spát.

Před večerem jsem se probouzel, vařil a jedl jednoduché jídlo, i kocour vždycky dostal žrádlo pro kočky. Po jídle jsem pak sedával na podlaze, zase a znovu hloubal o všem, co se mi přihodilo, a zkoušel si to nějak srovnat v hlavě. Měnil jsem pořadí, dělal si seznamy alternativ, které tu přece musely nějaké být, lámal si hlavu nad správností nebo nesprávností vlastního počínání. Tak to trvalo až do svítání. A pak jsem zase vyšel ven a bloumal liduprázdnými ulicemi.

Takhle to chodilo den co den po celý půlrok. Přesně tak, od ledna do června 1979 jsem nepřečetl ani jednu knihu. Neotevřel jsem noviny. Neposlouchal jsem hudbu. Nedíval jsem se na televizi, nepustil jsem si rádio. S nikým jsem se neviděl a s nikým nepromluvil. Téměř jsem se ani nedotkl alkoholu. Neměl jsem na to zkrátka chuť. Neměl jsem ani zdání, copak se děje ve světě, kdo se proslavil a kdo umřel. Ne že bych snad šmahem odmítal veškeré informace. Jen se mi je nějak nechtělo dozvídat. To, že se svět pořád ještě točí, jsem vnímal i já sám. Cítil jsem jeho rotaci přímo na těle, i když jsem seděl zavřený ve čtyřech stěnách. Nevzbouzelo to ve mně ale žádný zájem. Všecko jenom tak provívalo kolem mne jako bezhlesý vánek.

A já jen vysedával v pokoji na podlaze a v hlavě si pořád dokola přehrával minulost. Bylo to zvláštní, ale i když jsem to tak opakoval po celý půlrok, nikdy jsem se přitom sebemíň nenudil ani mě to neunavovalo. To proto, že událost, kterou jsem prožil, byla až příliš ohromná, až příliš mnohovrstevnatá. Ohromná a přitom reálná. Bezmála hmatatelně. Byla jak monument, tyčící se do noční tmy. Monument, který se navíc tyčí jen pro mne samotného. A já ho celý skrz naskrz prověřoval. To, že jsem tou událostí prošel, mi samozřejmě svým způsobem ublížilo. Nemálo ublížilo. Bylo tu neslyšně prolito veliké množství krve. Část z mých bolestí časem pominula, jiné se naopak dostavily později. Ten půlrok jsem ale ve svém bytě neproseděl zavřený kvůli svým ranám. Já jen a pouze potřeboval čas. Potřeboval jsem půl roku k tomu, abych si všecko, co s tou událostí souviselo, konkrétně – a věcně – urovnal a prověřil. Neuzavíral jsem se do sebe, nezavrhoval jsem jednou provždy vnější svět. Šlo doopravdy jenom o čas. Potřeboval jsem ho, čistě fyzicky, abych zas mohl normálně fungovat a dát se dohromady.

Nad tím, co přesně znamená, že se dám dohromady, a kam se potom vydám, jsem se prozatím rozhodl nehloubat. To jsem považoval za vedlejší problém, nad kterým si můžu lámat hlavu někdy později. Teď musím získat zpátky ztracenou rovnováhu.

Nebavil jsem se dokonce ani s kocourem.

Párkrát mi kdosi volal, já ale nikdy nebral sluchátko.

Tu a tam někdo klepal na dveře, já ale nikdy neodpovídal.

Přišlo i několik dopisů. Můj někdejší parťák, s kterým jsme měli firmu, mi psal, že si o mne dělá starosti. Že neví, kde jsem a co vlastně dělám. Takže mi nejprv zkouší psát na tuhle adresu. A ať dám vědět, jestli by pro mne mohl něco udělat. Jemu to prý v práci jde momentálně celkem dobře. Přidal i nějaké ty informace o našich společných známých. Pročetl jsem to celé několikrát, a když jsem pochopil obsah (trvalo mi to čtyři nebo pět přečtení), zavřel jsem dopis do zásuvky od stolu.

Napsala mi i má bývalá manželka. Šlo jí o několik věcných záležitostí. Ten dopis měl vážně velmi věcný tón. Úplně nakonec v něm ale psala, že se má znovu vdávat a jejího nastávajícího že prý neznám. A úsečnost, se kterou mi to oznámila, dávala tušit, že nejspíš ani nadále znát nebudu. Což nutně znamenalo, že už není s tím, s kterým byla, když se rozváděla se mnou. A není divu, pomyslel jsem si. Znal jsem toho chlapa totiž dobře a za moc nestál. Byl to jazzový kytarista, ale nijak oslnivě nadaný. Ani jako člověk nebyl zvlášť zajímavý. Neměl jsem tušení, co ji k někomu takovému mohlo přitahovat. To ale byla záležitost, do které mi nic nebylo. A o mě, psala mi, prý nemá žádnou starost. Protože prý si totiž ve všem, co dělám, vedu dobře. Starost má prý leda o ty, se kterými budu nadále mít já co do činění.

Několikrát jsem ten dopis pročetl a pak ho zastrčil do zásuvky stolu, jak už jsem byl zvyklý.

A tak mi plynul čas.

Po finanční stránce jsem neměl problémy. Měl jsem dost úspor na to, abych z nich mohl žít půl roku, a o tom, co přijde, si můžu přemýšlet, až to nastane. Minula zima a přišlo jaro. Naplnilo mi byt hřejivým, pokojným světlem. Jak jsem tak den co den upřeně pozoroval čáry, kreslené paprsky dopadajícími dovnitř oknem, poznal jsem, že se výška slunce pomaličku mění. Jaro mi znovu naplnilo duši nejrůznějšími starými vzpomínkami. Na ty, co odešli, na ty, co zemřeli. Zavzpomínal jsem na dvojčata. Na sestry, se kterými jsem krátce ve třech žil. To bylo v roce 1973, docela určitě. Tehdy jsem bydlíval u golfového hřiště. Když se setmělo, lezli jsme přes drátěný plot dovnitř, jenom tak se tam potloukali, sbírali ztracené míčky. Takové scény ve mně vyvolával jarní soumrak. Kam se to jen všechno podělo?

Vchod a východ.

Vzpomínal jsem i na malý snack bar, kam jsem chodíval s kamarádem, co umřel. Trávili jsme tam čas, jak se to zrovna naskytlo. Když se za tou dobou ale dívám zpátky, připadá mi, že šlo o nejpodstatnější chvíle v mém dosavadním životě. Je to zvláštní. Vzpomínal jsem i na starou hudbu, která tam hrála. Byli jsme vysokoškoláci. Pili jsme pivo, kouřili cigarety. Místo, jako ten bar, jsme zkrátka velice potřebovali. A bavili jsme se tam o všem možném. I když si už nedokážu vybavit, o čem přesně.

A teď už nežije.

Umřel a odnesl si s sebou všechno možné.

Vchod a východ.

Jaro se prohlubovalo čím dál víc. Vítr měnil svou vůni. A noční tma zase svůj odstín. I zvuky se najednou začínaly jinak ozývat. A pozvolna se začínalo hlásit léto.

Koncem května mi pošel kocour. Zničehonic. Bez jakéhokoli varování. Když jsem se jednoho rána vzbudil, ležel stočený do klubíčka v koutku kuchyně a byl mrtvý. Nejspíš sám neměl ani tuchy, že přijde konec. Byl ztuhlý jak vystydlé pečené kuře a srst se zdála být ještě špinavější, než když byl naživu. Jmenoval se Šprot. Neprožil zrovna kdovíjak šťastný život. Nikdo ho zvlášť hluboce nemiloval a nebylo nic, co by zvlášť hluboce měl rád on. Lidské tváře si prohlížel nervózním pohledem. Pohledem, který jako by odhadoval, o co ho asi vzápětí připraví. Sotva byste našli druhého kocoura, který se dovede takhle dívat. Teď už ale na každý pád bylo po něm. A kdo to jednou má za sebou, ten už nemůže nic ztratit. To je ta lepší stránka smrti.

Dal jsem kocoura do papírové tašky ze supermarketu, tu jsem položil na zadní sedadlo auta, v nejbližším železářství koupil rýč. A pak jsem opravdu po dlouhé době zapnul rádio a zaposlouchaný do rockové hudby zamířil k západu. Většina té muziky za moc nestála. Fleetwood Mac, ABBA, Melissa Manchester, Bee Gees, KC & The Sunshine Band, Donna Summer, Eagles, Boston, Commodores, John Denver, Chicago, Kenny Loggins… Jen samé bubliny, které jen vyplavou navrch a zase zmizí. Jen samé šunty, pomyslel jsem si. Masová spotřební hudba. Odpad dobrý tak leda na tahání drobných z kapes teenagerů.

Pak se mi ale najednou udělalo smutno.

Časy se změnily, to je to. Nic jiného v tom nevězí.

S rukama na volantu jsem se pokusil rozpomenout na špatnou hudbu, která se linula z rádia, když jsme my byli teenageři. Nancy Sinatra? Jo, ta nebyla nic moc, napadlo mě. A Monkees jakbysmet. I Elvis nazpíval spoustu vysloveně trapných písniček. O nějakém Trinim Lopezovi už ani nemluvě. Anebo Patu Booneovi, od kterého mi většina věcí připomínala čisticí mýdlo na obličej. A Fabian, Bobby Rydell, Anette, a pak samozřejmě Herman’s Hermits. To už byla vyložená katastrofa. Anonymní britské skupiny mi vyplouvaly jedna za druhou. Dlouhé vlasy, zvláštní, bláznivé oblečení. Kolik si jich zvládnu vybavit? Honeycombs, Dave Clark Five, Gerry and the Pacemakers, Freddie and the Dreamers… nebralo to konce. Jefferson Airplane, připomínající tělo ve fázi posmrtné ztuhlosti. A Tom Jones – zatrne mi už jen ze zvuku jeho jména. A ošklivější klon Toma Jonese Engelbert Humperdinck. Herb Alpert and the Tijuana Brass, od kterých člověku všecko připomíná hudbu z reklamy. A pak ti dva pokrytci, Simon a Garfunkel. A neurotici z Jackson 5.

Pořád jen jedno a to samé.

Naprosto nic se nezměnilo. Nikdy, nikde a v ničem. Stav věcí zůstává pořád tentýž. Jen letopočty se proměňují a jedni lidi střídají druhé. Podobná pitomá hudba na jedno použití existovala v každé době a bude existovat i dál. Tak jako střídání přílivu s odlivem.

Jel jsem velice dlouho, hlavu plnou nejasných úvah o podobných věcech. Mezitím začal hrát Brown Sugar od Rolling Stones. Bezděčně jsem se usmál. Nádherná písnička. Slušná a normální, blesklo mi hlavou. Byla populární tak někdy kolem roku 1971, uvažoval jsem. Dumal jsem o tom nějakou dobu, přesně jsem si to ale nevybavil. Na tom ale zvlášť nezáleželo. Teď už je úplně jedno, jestli to byl rok 1971, nebo 1972. Proč vlastně tak vážně hloubám nad takovýmhle detailem?

Jakmile jsem byl dost hluboko v horách, sjel jsem z dálnice, našel si příhodný les a pohřbil kocoura. V hloubi lesa jsem rýčem vyhloubil asi tak metr hlubokou jámu, uložil do ní Šprota, zabaleného v papírové tašce ze supermarketu Seijú a nasypal na to všechno hlínu. Promiň, ale pro nás to takhle myslím stačí, zavolal jsem ještě za Šprotem. Zatímco jsem zasypával jámu, odkudsi se neustále ozýval ptačí zpěv. Zněl jako flétnový soprán.

Když byla jáma úplně zasypaná, uložil jsem rýč do kufru auta a vrátil se zase na dálnici. A rozjel jsem se zpátky do Tokia a pustil si k tomu znova hudbu z rádia.

Nemyslel jsem už na nic. Jenom jsem poslouchal muziku.

Hráli Rod Stewart a J. Geils Band. A potom hlasatel oznámil, že pustí jednu z oldies písniček. Ray Charlese a jeho Born To Lose. Dost smutná písnička. „Už od narození jsem pořád jen něco ztrácel,“ zpíval Ray Charles. „A teď mám ještě ztratit tebe.“ Jak jsem ji poslouchal, udělalo se mi vážně smutno. I slzy mi málem vyhrkly. To se mi občas stane. Že stačí opravdu málo, aby se ve mně něco dotklo nejcitlivějšího místa. Mezitím jsem vypnul rádio, zaparkoval na odpočívadle, zašel do restaurace a objednal si zeleninový sendvič a kávu. Zašel jsem na toalety, umyl si důkladně ruce od hlíny, ze sendviče snědl jenom část a kávy vypil dva šálky.

Copak je teď asi s kocourem, uvažoval jsem. Nejspíš je tam černočerná tma. Vybavil jsem si, jak to znělo, když dopadala hlína na papírovou tašku ze Seijú. Bylo to tak ale v pořádku, slyšíš? Pro mě i pro tebe.

Hodinu jsem v té restauraci nepřítomně civěl na talíř s naaranžovanými dílky sendviče. Přesně za šedesát minut pak přišla servírka v uniformě barvy fialek a ostýchavě se zeptala, jestli ten talíř už může odnést. Přikývl jsem.

Tak to by stačilo, napadlo mě.

Nastal čas, abych se navrátil mezi lidi.

3

V naší společnosti rozvinutého kapitalismu, připomínající jedno velké mraveniště, není až tak těžké najít práci. Pochopitelně za předpokladu, že na druh a na obsah té práce nemáte přehnané nároky.

Když jsem kdysi dávno ještě spoluvlastnil firmu, dost často jsem se v ní nachomýtl k redigování. Čímž došlo k tomu, že jsem i sám začal psát všechny možné druhy textů. A v téhle branži jsem měl i pár známých. Vydělat si proto tolik, abych se uživil jako spisovatel na volné noze, nebylo nic až tak složitého. Zvlášť když jsem toho za živobytí nikdy moc neutratil.

Vytáhl jsem svůj starý zápisník a zkusil zavolat pár lidem. A rovnou se jich bez okolků zeptal, jestli by pro mě neměli práci. Řekl jsem jim, že jsem se teď vlivem okolností nějakou dobu jen tak poflakoval, ale rád bych zase začal pracovat. Okamžitě mi přihráli hned několik zakázek. Nebylo to pravda kdovíco. Povětšinou se jednalo o články k zaplnění místa v reklamních brožurách anebo ve firemních propagačních letácích. I jen velmi střízlivě odhadnuto byla dobrá půlka textů, co jsem měl psát, naprosto zbytečná a pro nikoho k užitku. Škoda inkoustu i stromů na papír. Nad ničím jsem ale nepřemýšlel a téměř jako stroj tu práci prováděl se vším, co vyžadovala. Zpočátku jí nebylo zas tolik. Dělal jsem přibližně dvě hodiny denně a pak se procházel nebo si zašel na film. Viděl jsem opravdu velkou spoustu filmů. V takovém tempu jsem bez námahy pokračoval po nějaké tři měsíce. A cítil úlevu nad tím, že jsem se na každý pád dokázal zase aspoň trochu začlenit zpátky do společnosti.

Věci se kolem mě začaly měnit krátce poté, co nastal podzim. Pracovních objednávek najednou dramaticky přibylo. Telefon v mém bytě zvonil v jednom kuse, i pošty chodilo mnohem víc. Na pracovních schůzkách jsem potkával spousty lidí a chodil s nimi na obědy a večeře. Chovali se ke mně hezky a ujišťovali mě, že se můžu do budoucna těšit na spousty a spousty další práce.

Důvody to mělo prosté. V práci jsem si nijak nevybíral a přijal bez rozdílu každou, co se ke mně jenom dostala. Dokončil jsem ji ještě před termínem, nikdy jsem si na nic nestěžoval, navíc jsem měl hezký rukopis. A byl jsem pečlivý. Poctivě jsem zpracoval i to, co ostatní dělat odmítli, a netvářil jsem se kysele ani nad nízkými honoráři. Když zavolali v půl třetí ráno, že nutně potřebují do šesti dvacet rukopisných archů o čtyřech stech znacích (o výhodách mechanických hodinek, půvabech žen po čtyřicítce, anebo o krásách Helsinek – kde jsem samozřejmě nikdy nebyl), měl jsem to v půl šesté hotové. Když bylo třeba, abych to přepracoval, měl jsem to předělané do šesti. Samozřejmě že jsem měl ty nejlepší reference.

Bylo to totéž jako odhrabovat sníh.

Napadne nový a já ho pěkně shrabu na kraj chodníku.

Bez špetky ambicí a bez špetky naděje. Čistě jen popořádku a systematicky vyřizuju všecky úkoly, co se přede mnou objeví. Abych byl upřímný, ne že by mne přitom nikdy nenapadlo, jestli tím náhodou tak trochu nezahazuju sebe samotného. Dospěl jsem ale k závěru, že pokud už se v téhle míře plýtvá inkoustem a stromy na papír, jaký mám nárok stěžovat si, pokud se totéž děje s mým vlastním životem? Zkrátka už jednou žijeme ve světě rozvinutého kapitalismu. V kterém je plýtvání tou největší ctností. Politikové tomu říkají sofistikace domácí poptávky. Já zase mluvím o nesmyslném plýtvání. Máme na to prostě každý svůj pohled. Přes podobné rozdíly v názoru na věc je ale společnost, v které žijeme, právě takováhle. A pokud s tím snad nesouhlasíme, nezbývá nám než jít třeba do Bangladéše anebo do Súdánu.

A mně se do Bangladéše ani do Súdánu nijak zvlášť nechtělo.

Takže jsem držel pusu a pokračoval v práci.

Mezitím začaly kromě reklamních zakázek chodit i nabídky z běžných časopisů. Z jakéhosi důvodu se většinou jednalo o časopisy pro ženy. Začali mi svěřovat interview nebo chtěli i mé vlastní reportáže. Nebylo to ovšem o moc zajímavější než vytvářet reklamní materiály. Lidé, s kterými jsem dělal rozhovory, byli, jak odpovídalo i stylu časopisů, povětšinou různé takzvané ty celebrity showbyznysu. Ať jsem se ptal, koho jsem chtěl, na co jsem chtěl, odpovídali mi vždycky jen podle jednoho a toho samého mustru. Tušil jsem, co se od nich dozvím, ještě než jsem jim položil otázku. A v obzvlášť nechutných případech si mě dokonce nejdřív zavolal manažer a nakázal mi, že chce dopředu vědět, na co se hodlám ptát. A já pak na svoje dotazy dostával odpovědi nalinkované předem. A když jsem pak těm sedmnáctiletým slavným zpěvačkám nedejbože položil jiný než domluvený dotaz, manažer, který byl u toho, mi skočil do řeči a pravil: „Na tomhle jsme se nedohodli a nemůžeme vám bohužel odpovědět.“ Občas jsem vážně pochyboval, jestli by mi ty dívenky bez pana manažera vůbec dokázaly říct, který měsíc následuje v kalendáři po říjnu. Čemuž se pochopitelně nedalo říkat interview.

Stejně jsem se ale snažil, jak jsem jen nejlíp dovedl. Před rozhovorem jsem si udělal co nejpodrobnější rešerše a připravil si i otázky, na které se obvykle nikdo moc neptá. Dal jsem si spoustu práce s každým detailem příprav. Což mi od nikoho nevyneslo ani zvláštní ocenění, ani vřelá slova uznání. Dělal jsem na tom ze všech sil proto, že mě to tak nejvíc bavilo. Byl to takový trénink sebe samotného. Potrápit prsty a hlavu, co už nějaký čas zahálely, nějakými reálnými – a co možná nejvíc nesmyslnými – úkoly.

Návrat do společnosti.

Začal jsem být tak vytížený, že jsem to do té doby ještě nezažil. Krom pár pravidelných džobů jsem měl ještě spousty nárazovek. Kdo nemohl pro nějakou práci sehnat vyhotovitele, jistojistě se obrátil na mě. I problematické zakázky, co nikdo nechtěl, končily nevyhnutelně na mém stole. Začal jsem pro společnost představovat něco jako vrakoviště na periférii. Jakmile se někde něco pokazilo, všichni to spěchali vyhodit ke mně. Pod rouškou noci, kdy město klidně spí.

Čímž se mi vkladní knížka začala plnit takovými sumami, jaké jsem do té chvíle jakživ neviděl, a zároveň jsem měl tolik práce, že jsem ty sumy neměl kdy utrácet. Zbavil jsem se svého dosavadního auta, se kterým byly jen samé problémy, a od známého jsem levně pořídil Subaru Leone. Byl to už starší model, neměl ale ještě tolik najeto, a dokonce v něm bylo stereo i klimatizace. Prvně v životě jsem se mohl vozit v něčem takovém. A jelikož byl můj dosavadní byt moc daleko od centra, přestěhoval jsem se do blízkosti Šibuje. Bylo tam sice trochu hlučno od dálnice, co mi vedla přímo před okny, až na tohle to ale byl nečekaně dobrý byt.

A vyspal jsem se i s pár holkami, se kterými jsem se seznámil pracovně.

Návrat do společnosti.

Věděl jsem přesně, s jakou z těch holek se mám vyspat. S kterou se můžu vyspat a s jakou to naopak nepůjde. I to, se kterou bych spát radši neměl. Znalosti, ke kterým přirozeně dorostete s přibývajícím věkem. A věděl jsem i, kdy nám nastal čas rozchodu. Všechno šlo naprosto hladce a bez nepříjemností. Nikomu jsem tím neublížil a nikdo neublížil mně. Jenom jsem přitom nikdy nezažil takové to svíravé vnitřní rozechvění.

Vůbec nejvíc jsem se zapletl s už zmíněnou slečnou z telefonního úřadu. Seznámili jsme se někde na jednom z obvyklých prosincových večírků. Oba jsme byli opilí, začali jsme dělat vtipy, zjistili jsme, že si skvěle rozumíme, a nakonec jsme zašli ke mně domů a vyspali se spolu. Nebyla hloupá a měla nádherné nohy. Dokonce jsme spolu jezdili na různé vyjížďky v mém ojetém subaru. Když měla náladu, volávala mi s tím, jestli u mě může zůstat přes noc. Se žádnou jinou jsme se tak daleko nedostali. Jak já, tak ona jsme dobře věděli, že ten vztah nikam nepovede. Tiše jsme spolu ale sdíleli naši svého druhu dobu odkladu, poskytnutou životem. I pro mě to po dlouhé době znamenalo chvíli klidu a míru. Něžně jsme se spolu objímali, tiše si spolu šeptali. Vařil jsem pro ni, dávali jsme si dárky k narozeninám. Zašli jsme do jazzového klubu na koktejl. Ani jednou jsme se nepohádali. Věděli jsme, co jeden od druhého chceme. Nakonec ale stejně přišel konec. Jednoho dne to prasklo a bylo to tady, jako když se přetrhne film.

Její odchod ve mně zanechal mnohem hlubší pocit ztráty, než jsem čekal. Nějakou dobu jsem si připadal nesnesitelně prázdný. Nakonec jsem se tedy nikam nedostal. Všichni odcházejí jeden za druhým a já tu zůstávám trčet v protahované době odkladu. Reálný život bez špetky reality.

Což ale nebyl hlavní důvod, proč jsem se cítil prázdný.

Největší problém totiž byl, že jsem o ni někde uvnitř vlastně doopravdy nestál. Měl jsem ji rád. Byl jsem s ní rád. Chvíle, co jsem s ní trávil, byly příjemné. Dokázal jsem být něžný. Doopravdy jsem o ni ale nestál. Naplno jsem si to uvědomil tři dny poté, co ode mne odešla. Bylo to tak, měl jsem ji vedle sebe a sám přitom žil někde na Měsíci. Cítil jsem na žebrech její prsa a přitom vlastně toužil po něčem jiném.

Trvalo čtyři roky, než se mi podařilo uvést svůj život jakž takž zpět do rovnováhy. Vzorně jsem dokončil každou zakázku, kterou mi dali, získal si důvěru lidí. A pár z nich, i když jich nebylo až tak moc, ke mně dokonce chovalo i něco jako sympatie. Což ale pochopitelně samo o sobě nestačilo. Ani v nejmenším. Což znamenalo, že jsem se zkrátka a dobře za celou tu dobu dokázal jen dostat zpátky tam, odkud jsem vyšel.

No, pomyslel jsem si. Takže jsem ve svých čtyřiatřiceti zase jen zpátky na startu. A co dál? Čím teď mám začít?

Nebylo potřeba o tom zvlášť hloubat. Od první chvíle jsem věděl, co dělat. Rozhodnutí mi viselo nad hlavou od začátku jak těžké mračno. To jen já se pořád nedokázal rozhodnout, abych od něj přešel k činu, a den ze dne jsem ho odkládal. Musím do hotelu U Delfína. To je skutečný výchozí bod.

A musím se tam setkat s ní. S luxusní prostitutkou, která mě do hotelu U Delfína tehdy přivedla. Kiki to teď totiž po mně chce. (Abys rozuměl, čtenáři, ta žena musí mít nějaké jméno. I kdyby mělo být jenom provizorní. Jmenuje se Kiki. Jen takhle jednoduše. Já se to jméno dozvím až později. O okolnostech se ještě rozepíšu, v téhle fázi jí to jméno ale dám. Bude to zkrátka Kiki. Přinejmenším v jednom zvláštním malém světě jí tak říkali.) Kiki taky zrovna má v ruce klíčky od zapalování. Budu ji teď muset zavolat zpátky sem. Do tohohle bytu, kam se ti, co jednou odešli, už víckrát nevracejí. Sám nevím, jestli se to zdaří nebo ne. Musím to ale aspoň zkusit. Aby tím mohl začít nový cyklus.

Zabalil jsem si věci, ve spěchu ještě vyřídil několik zakázek, u kterých už se pomalu blížil termín. A pak jsem zrušil veškerou práci, co jsem měl v rozvrhu na příští měsíc. Všechny jsem obtelefonoval a oznámil jim, že budu bohužel muset z rodinných důvodů na měsíc odjet z Tokia. Několik redaktorů začalo brblat, bylo to ale vůbec poprvé, co jsem chtěl udělat něco takového, a navíc bylo ještě dost daleko do uzávěrky a oni celou situaci mohli v téhle chvíli ještě snadno vyřešit. Takže to nakonec všichni akceptovali. A já je ujistil, že se za měsíc zase vrátím a dám se zase pěkně do práce. Načež jsem sedl do letadla a letěl na Hokkaidó. To bylo počátkem března 1983.

Můj ústup z bojiště ale samozřejmě jen jedním měsícem neskončil.

4

Najal jsem na dva dny taxík a popořadě jsme s fotografem objížděli v zasněženém Hakodate restaurace a jídelny.

Reportáže jsem dělal systematicky a efektivně. Při takové práci je nejdůležitější vykonat důkladnou přípravu a sestavit precizní itinerář. V tom je takříkajíc úplně všechno. Napřed si vždycky seženu veškeré podklady, které se jen dají sehnat. Pro lidi, co dělají podobnou práci jako já, tu existují firmy, které dokážou vypátrat všecko možné. Stačí se přihlásit, zaplatit roční příspěvek a zjistí vám, na co si vzpomenete. Když třeba řeknete, že chcete materiály o restauracích v Hakodate, nanosí vám jich celé hromady. Na velkém počítači vám z labyrintu různých informací velmi výkonně vyloví právě ty potřebné. Vytisknou vám je, svážou do desek a pošlou až k vám. Pochopitelně to něco stojí, ovšem ne zas tak moc, když si uvědomíte, kolik si za ty peníze ušetříte času a námahy.

Krom toho si ovšem taky ještě leccos obejdu sám a seženu si i vlastní informace. Existují specializované knihovny s materiály týkajícími se cestovního ruchu a další, které zas shromažďují regionální noviny a publikace. Když všechny tyhle podklady dáte dohromady, je jich už pořádná kupa. Z té potom vyberu podniky, které by mohly být co k čemu. Předem tam zavolám a zjistím, jaká je otevírací doba a které dny mají zavřeno. Tohle všechno mi pak v terénu uspoří velikou spoustu času. Nalinkuju si do sešitu okénka a sestavím celodenní rozvrh. Prostuduju si mapu a poznačím si trasu, po které se budu pohybovat. Omezím zkrátka všechny nejisté položky na naprosté minimum.

Po příjezdu na místo pak s fotografem podniky jeden po druhém navštívíme. Dohromady je jich něco ke třiceti. Z jídla samozřejmě jen uždíbneme a zbytek necháme. Jenom se ujistíme, jak to chutná. I ten konzum se nám dneska sofistikuje a vyvíjí. V téhle fázi ještě neprozrazujeme, že chceme dělat reportáž. Nepořizujeme ani fotografie. Vyjdeme z podniku, podiskutujeme s fotografem, jak nám chutnalo, a obodujeme podnik od jedné do deseti. Ty s dobrým skóre se udrží, ostatní vypadávají. Vyházet jich plánujeme vždycky tak přes polovinu. A paralelně s tím se ještě spojíme i s místními malonákladovými časopisy a necháme si doporučit tak asi pět podniků z těch, které se do našeho seznamu nedostaly. Ty taky obejdeme. A vybíráme si. Když je pak finální výběr u konce, zavoláme do podniků, které se v něm udržely, řekneme, z jakého jsme časopisu, a objednáme se k nim na návštěvu a na focení. Tohle nám zabere dva dny. Po večerech dám na hotelu dohromady většinu textu článku.

Další den fotograf rychle nafotí jídlo a já si mezitím promluvím s provozovateli restaurací. Jenom v krátkosti. A za tři dny to máme celé hotové. Někteří kolegové z oboru to samozřejmě zvládají i rychleji. Ti ale nedělají žádné průzkumy. Nazdařbůh vyberou nejznámější restaurace, obejdou je a to je všechno. A jsou i tací, co rovnou začnou psát, aniž by ochutnali jediné sousto. No prosím, i to je možnost. Upřímně, myslím, že nebude moc lidí, kteří by tuhle práci dělali s podobnou pečlivostí jako já. Když se to provádí poctivě, je to opravdová otročina, a kdo si ji bude chtít ulehčit, najde spousty možností, jak to provést. A ať už ji budeme provádět poctivě nebo ne, na hotovém článku to stejně vidět skoro nebude. Navenek nepoznáte žádný rozdíl. Možná jen drobný, pokud se budete dívat opravdu důkladně.

To celé vám tu nevykládám proto, že bych se snad chtěl chlubit.

Chtěl bych jen, abyste pochopili, co za práci asi dělám. Jakého druhu je to plýtvání, do kterého jsem zapletený.

S tím fotografem jsem už předtím párkrát pracoval. Celkem jsme si i rozuměli. Byli jsme profesionálové. Něco na způsob odklízečů mrtvol: na rukou sněhobílé rukavičky, velikou roušku na tváři, na nohou tenisky bez jediného flíčku. Pracujeme rychle a čistě. Bez zbytečných řečí, s respektem k práci toho druhého. Oba dva víme, že jde jen o nudnou činnost, vykonávanou v rámci přežití. Ať už je ale jakákoli, děláme ji, jak nejlíp umíme. V tom ohledu jsme totiž ti zmínění profesionálové. Večer třetího dne jsem už měl celý text hotový.

Čtvrtý den jsme měli v záloze jako rezervu. Práci jsme měli dokončenou, a protože už stejně nebylo co dělat, vypůjčili jsme si auto z půjčovny, vyjeli za město a tam jsme celý den jezdili na běžkách. Večer jsme pak společně v klidu popíjeli a uždibovali u toho jídlo, připravené v kotlíku na stole. Příjemný, oddechový den. Rukopis článku jsem předal fotografovi. Zbytek už měli obstarat jiní bez mé maličkosti. Před spaním jsem ještě zavolal na informace o telefonních číslech v Sapporu a zeptal se na číslo hotelu Delfín. Dozvěděl jsem se ho okamžitě. Poposedl jsem na posteli a povzdychl si. No, alespoň mám teď jistotu, že hotel U Delfína ještě nezkrachoval. Vlastně jsem mohl být rád. Ten hotel to totiž mohl zabalit prakticky kdykoli. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl a vytočil jsem číslo. Zvedli to okamžitě. Fakt okamžitě, jako by číhali na to, až jim zavolám. Což mě poněkud zneklidnilo. Šlo to všechno zkrátka až moc hladce.

Sluchátko zvedla nějaká mladá holka. Holka? Tak počkat, tady něco nehraje. Hotel U Delfína opravdu nebyl podnik toho typu, kde by v recepci vysedávaly mladé holky.

„Hotel Delfín, dobrý večer,“ řekla ta holka.

Přestával jsem tomu rozumět, tak jsem se pro jistotu zeptal na adresu. Byla ta samá co dřív. Zřejmě tu holku začali zaměstnávat až někdy nedávno. Vzato kolem a kolem jsem si s tím přece nemusel dělat až takové starosti. Řekl jsem, že bych si rád zarezervoval pokoj.

„Děkujeme vám. Počkejte prosím okamžik. Přepojím vás do oddělení rezervací,“ oznámila mi křišťálově jasným tónem.

Oddělení rezervací? Tomu jsem nerozuměl už vůbec. Jak si mám tohle vysvětlit? Co se to stalo se starým hotelem U Delfína?

„Dobrý večer, oddělení rezervací,“ řekl nějaký chlápek, podle hlasu taky dost mladý. Mladý, energický a sympatický. V každém ohledu profesionální člen hotelového personálu.

Tak jsem si u něj na tři dny objednal jednolůžkový pokoj. A sdělil jsem mu jméno a své tokijské telefonní číslo.

„Samozřejmě, pane. Od zítřka na tři dny, a budete si přát jednolůžkový pokoj,“ rekapituloval chlápek objednávku.

Dál už jsem se s ním neměl o čem bavit, takže jsem poděkoval a celý vyjevený zavěsil. Můj zmatek se tím leda prohloubil. Chvíli jsem jenom upřeně pozoroval aparát. Jestli mi třeba někdo ještě nezavolá a trochu mi to celé nevysvětlí. Vysvětlování se ale nekonalo. Nevadí, však ono to nějak dopadne, řekl jsem si rezignovaně. Až se tam ukážu osobně, všechno se vyjasní. Nezbývá, než abych tam zkusil zajít. Stejně to budu muset udělat. Nemám v tom ohledu zrovna na výběr.

Zatelefonoval jsem do recepce a nechal si zjistit odjezdy vlaků do Sappora. Jeden rychlík jel právě v příhodnou dobu, krátce před polednem. Potom jsem ještě zavolal na pokojovou službu, objednal malou láhev whisky a led a pak jsem popíjel a sledoval noční filmové představení. Dávali western s Clintem Eastwoodem. Ten chlap se jedinkrát nezasmál. Ani se nepousmál. A ani neušklíbl. Tak jsem se na něj zkusil usmát sám, což ho ale nevyvedlo z míry. Když byl film u konce a já měl v sobě většinu whisky, zhasnul jsem světlo a spal až do rána jako dřevo. A vůbec nic se mi nezdálo.

@ @ @

Za oknem rychlíku nebylo vidět nic než sníh. Byl jasný den a mě po chvíli koukání z okna začalo bodat v očích. Mimo mě se už nikdo z cestujících z okna nedíval. Všichni už to totiž věděli. Že venku nezahlédnou nic než fůry sněhu.

Jelikož jsem ten den neposnídal, odebral jsem se před dvanáctou do jídelního vozu a dal si tam oběd. Vypil jsem pivo, snědl jsem omeletu. Naproti mně seděl chlápek okolo padesáti, s kravatou pod krkem, navlečený v obleku a taky si dával pivo a jedl šunkový sendvič. Vypadal tak trochu jako strojní inženýr a taky to strojní inženýr byl. Oslovil mě, představil se jako strojní inženýr a řekl, že pracuje jako údržbář letounů japonských Sebeobranných sil. A pak mi vykládal všechno možné o tom, jak nám sovětské bombardéry a stíhačky narušují vzdušný prostor. Nezdálo se ale, že by ho nezákonný postup sovětských letadel nějak zvlášť trápil. Jeho trápila nákladnost provozu strojů Phantom F-4. Sdělil mi, kolik ta mašina sežere na jedno vzlétnutí při poplachu. Konstatoval, že je to brutální plýtvání benzínem. „Kdyby to nechali dělat naše konstruktérské firmy, bude to mnohem lacinější a ef čtyřce se to po funkční stránce s přehledem vyrovná. Postavit levnější stíhačku není žádná věda, tu vám navrhnu třeba hned.“

Tak jsem mu vysvětlil, že v rozvinuté kapitalistické společnosti znamená plýtvání tu největší ctnost. Tím, že Japonsko kupuje od USA tryskáče Phantom a spaluje zbytečně benzín na cvičné poplachy, se světová ekonomika dostává do ještě vyšších nadměrných obrátek, čímž se zas o to víc rozvíjí ten kapitalismus. Kdyby se přestalo plýtvat, tak nejspíš nastane ohromná hospodářská krize a svět se propadne do chaosu. Rozhazování je hnacím palivem paradoxů, paradoxy oživují ekonomiku, oživení s sebou nese další rozhazování. Takhle to prostě je.

Dost možná ano, uznal po krátké úvaze. Dodal ale, že on sám prožil dětství za války, v dobách skutečně extrémního materiálního nedostatku, a že patrně proto mu podobné společenské uspořádání hlava reálně nebere.

„Na rozdíl od vás mladých se naše generace s takovýmihle komplikacemi smiřuje jen těžko,“ řekl mi s hořkým úsměvem.

Nebyl jsem s nimi o nic smířenější než on, nechtěl jsem ale náš hovor nadměrně protahovat, tak jsem mu neodporoval. Vůbec jsem nebyl smířený se situací. Chápal jsem ji a uvědomoval si ji, to bylo všechno. Což je zásadní rozdíl. Nicméně jsem jen dojedl omeletu, rozloučil se s ním a zvedl se z místa.

Ve vlaku do Sappora jsem si na půl hodinky zdřímnul a taky přelouskal biografii Jacka Londona, zakoupenou v Hakodate v knihkupectví poblíž nádraží. V porovnání s Londonovou dramatickou životní dráhou se můj vlastní život jevil tak poklidný, jako kdybych byl veverka, co dříme na hromadě ořechů v dutině v koruně dubu a čeká na jaro. Alespoň chvílemi se mi takový zdál. Takové už to je, když čteme životopisy. Koho by totiž zajímaly osudy zaměstnance městské knihovny v Kawasaki, který si žil i umřel v klidu a pokoji a nic zásadního neprožil? Jinými slovy, jde nám o kompenzaci vlastní situace.

V Sapporu na nádraží jsem se rozhodl, že do hotelu U Delfína půjdu pěšky, volnou procházkou. Bylo poklidné odpoledne a nefoukalo a krom brašny přes rameno jsem neměl žádná zavazadla. Po ulicích se vršily hromady špinavého sněhu. Vzduch byl řezavý a lidé opatrně našlapovali drobnými krůčky. Studentky z dívčích vyšších škol měly do jedné červené tváře a energicky vypouštěly do vzduchu obláčky bílého dechu. Nadýchané a bílé tak, že byste na ně bezmála mohli psát. Beze spěchu jsem si vykračoval městem a díval se na ty výjevy. Po čtyřech a půl roce, co jsem byl v Sapporu naposledy, mi tohle všechno připadalo jako pradávná historie.

Po cestě jsem zapadl do kavárny, kde jsem si zapálil a dal si horkou silnou kávu s brandy. Kolem mě pokračovalo přirozené velkoměstské lidské hemžení. Milenci si spolu něco špitali, dva byznysmeni měli na stole rozložené papíry a studovali čísla, několik vysokoškoláků společně probíralo výlet na lyže, nebo zas novou LP desku od The Police. Scény, jaké se dnes a denně odehrávají v každičkém městě po celém Japonsku. Kdyby se celý tenhle lokál najednou ocitl v Jokohamě nebo ve Fukuoce, nikdo by si nejspíš nevšiml ničeho zvláštního. Ale přesto, anebo naopak právě proto, že to tu po vnější stránce bylo naprosto stejné jako všude jinde, mě při sezení nad kávou zachvátil prudký a palčivý pocit samoty. Připadal jsem si tu jako dokonalý cizinec. Nepatřil jsem do tohohle města, nepatřil jsem do žádného z těchhle každodenních životů.

Pochopitelně, že kdybych měl říct, jestli se v tom směru snad cítím víc doma v kavárnách v Tokiu, musel bych odpovědět, že ne. Necítím se v nich ale tak strašně osamělý. Popíjím kávu, čtu si knížky, úplně obyčejně trávím čas. Jde totiž o součást každodenního života, nad kterou nemusím kdovíjak hluboce přemýšlet.

Tady v sapporských ulicích jsem si však připadal osamělý tak hrozně, jako bych zůstal sám někde na ostrově v polárním moři. Okolní scenérie je pořád stejná. Je jako kdekoli jinde. Pokud však strhnu tuhle povrchní masku, zjistím, že se po zemi, která se pod ní objeví, nedá dostat nikam, kde to znám. Tak mi to tu alespoň připadalo. Navenek podobné – a přesto jiné. Úplně jako bych byl na jiné oběžnici. Na planetě, která je čímsi radikálně jiná, přestože řeč, oblečení i tváře lidí se nijak neliší. Na jiném tělese, kde některé věci prostě nefungují – které to ale jsou, to už si musím zjistit sám, krůček po krůčku. A stačí jediný chybný krok, aby se na mě provalilo, že jsem tvor z jiné planety. A aby pak třeba všichni kolem vstali a začali na mě ukazovat prstem: Jsi jiný. Jsi jiný, jsi jiný, jsi jiný.

Podobné úvahy se mi nesouvisle honily hlavou, zatímco jsem pil kávu. Podobné divoké fantazie.

Jenže má osamělost – to byl neoddiskutovatelný fakt. Nic mě k nikomu nepoutalo. Což byl můj problém. Vracel jsem se pomalu sám k sobě. S nikým mě ale nic nespojovalo.

Kdypak jsem vlastně naposledy někoho opravdu miloval?

To tedy bylo hodně dávno. Patrně v některé době meziledové. Každopádně před strašně dlouhou dobou. V šeru prehistorie. Někde v juře, nebo nějakém takovém období. A teď je to všecko pryč. Včetně dinosaurů, mamutů a šavlozubých tygrů. A slzného plynu, co na nás tenkrát vypustili v parku Mijašita v Tokiu. Načež vypukla společnost rozvinutého kapitalismu. V které jsem zůstal sám jako kůl v plotě.

Zaplatil jsem účet, vyšel jsem ven. A bez velkého přemýšlení se po svých vydal rovnou do hotelu U Delfína.

Jelikož jsem si polohu hotelu nepamatoval úplně přesně, dělal jsem si trochu starosti, jestli k němu hned napoprvé trefím, mohl jsem si je ale ušetřit. Hotel jsem našel okamžitě. Stačil se mezitím celý změnit v pětadvacetipatrové obří monstrum. Moderní linie ve stylu Bauhausu, blyštivé sklo a nerezová ocel, krytý příjezd a u něj v řadě stožáry se státními vlajkami, dispečer v elegantní uniformě, navádějící pokynem ruky taxík, prosklený výtah rovnou do restaurace v nejvyšším patře. Kdo by přehlédl něco takového? Na mramorovém sloupu u vchodu byl reliéf delfína a pod ním stál nápis.

Hotel Delfín.

Stál jsem tam nějakých dvacet vteřin jak přibitý a s pootevřenou pusou jsem jen zíral na tyčící se hotel. Potom jsem ze sebe vydal povzdech tak hluboký a dlouhý, že by narovnaný a natažený dosáhl ze Země na Měsíc. Řečeno jen velmi mírně – byl jsem ohromně překvapený.

5

Nemohl jsem tam pochopitelně stát jako zkamenělý věčně, takže jsem usoudil, že vejdu dovnitř. Adresa souhlasila, souhlasil i název hotelu. A navíc jsem měl i rezervaci. Nezbývalo než vstoupit.

A tak jsem vystoupal po mírném svahu příjezdové cesty a nablýskanými otočnými dveřmi vešel do hotelu. Lobby o velikosti sportovní haly, atrium s vysokánským stropem. Skleněné stěny se táhly kamsi vzhůru do míst, z kterých se linulo zářivé sluneční světlo. Na podlaze se řadily velkorozměrné a podle všeho hodně drahé pohovky, mezi kterými bylo štědře rozmístěné okrasné rostlinstvo v květináčích. Vzadu v lobby se nacházela grandiózní kavárna. Taková ta, kde si objednáte sendvič a donesou vám ho čtyři kousky o velikosti vizitek, luxusního a šunkového, na velkém stříbrném tácu. S uměleckou aranží bramborových čipsů a nakládané zeleniny. Když si pak k tomu všemu dáte ještě kávu, dostanete se k sumě, za niž by mohla poobědvat skromnější čtyřčlenná rodina. Na stěně visela olejomalba o rozměrech tří tatami, znázorňující patrně jakési hokkaidské mokřiny. Ta se za příliš uměleckou označit nedala, nešlo však popřít, že to je velký a atraktivní obraz. V hotelu se zřejmě konal jakýsi sjezd, jelikož lobby byla skoro plná. Skupina dobře oděných pánů ve středních letech posedávala po pohovkách; pánové přikyvovali a radostně se smáli. Všichni měli stejně vystrčenou bradu, stejně přehozenou nohu přes nohu. Nejspíš doktoři, anebo skupinka univerzitních profesorů, napadlo mě. Kromě nich – anebo snad v rámci stejného setkání – tu byla ještě skupinka mladých žen, vystrojených v gala. Polovina jich byla v kimonech, zbytek měl večerní šaty. Bylo tu i několik cizinců. A zahlédl jsem i byznysmeny v oblecích s nenápadnými kravatami, jak tu čekají na dohodnuté schůzky, kufříky v rukou.

Zkrátka a dobře, nový hotel Delfín zažíval zlaté časy.

Nalili do něj sdostatek kapitálu a on jim teď ten kapitál sypal zpátky. O tom, jak takovéhle hotely vznikají, jsem něco věděl. Dělal jsem totiž kdysi na propagačním časopise jednoho hotelového řetězce. Když chcete postavit takovýhle hotel, všechno stojí a padá na předchozích dokonalých propočtech. Sejdou se odborníci, vezmou počítač, zadají do něj veškeré informace a všechno od a do zet prokalkulují. I to, kolik a za jakou cenu se bude pořizovat toaletního papíru. Najmou se dokonce studenti brigádníci, aby počítali, kolik lidí projde kterou sapporskou hlavní ulicí. Aby se vědělo, kolik se dá čekat svatebních oslav, zjistí se, kolik se v Sapporu nachází mužů a žen v příslušné věkové skupině. Zjistí se zkrátka naprosto všecko. A začne se rapidně pracovat na odstraňování rizik. Dlouho a důkladně se vypracovává plán, sestaví se projektový tým, koupí se pozemek. Najmou se lidi, všemu se udělá kolosální reklama. Do všeho, co se dá vyřešit penězi – a když je jistota, že pak ty peníze zas přijdou zpátky –, se lijí finance hlava nehlava. Jde zkrátka o byznys ve velkém stylu.

Podobný velký byznys může zvládnout jen obří smíšený koncern, který má pod palcem všechny možné menší podniky. Protože platí, že ať rizika snižujete sebevíc, vždycky se najdou nepředvídatelné skryté problémy, s nimiž si poradí jen konglomerát podobného typu.

Přiznám se na rovinu, že nový hotel Delfín se mi zrovna dvakrát nelíbil.

Přinejmenším bych se za normálních okolností v něčem takovém nikdy neubytoval za vlastní peníze. Jednak to stojí majlant, za druhé ta spousta zbytečného luxusu všude kolem. Ale nedalo se nic dělat. Šlo každopádně o hotel u Delfína, jakkoliv nový a změněný k nepoznání.

Zašel jsem k pultu a ohlásil se jménem. Uvítaly mě slečny oděné do bleděmodrých uniformních kostýmků a vybavené úsměvy jako z reklamy na zubní pastu. Natrénování těch úsměvů bylo samozřejmě zahrnuto v investičních nákladech. Každá ze slečen měla blůzičku jak padlý sníh a vzorně upravené vlasy. Byly tu celkem tři, ale jen ta, co se mi vydala vstříc, nosila brýle. Příjemná dívčina a brýle jí opravdu slušely. Byl jsem celkem rád, že se ke mně vydala právě ona. Byla z nich ze všech nejkrásnější a zalíbila se mi na první pohled. Cosi v jejím úsměvu mě velmi přitahovalo. Připadalo mi, že se přede mnou zjevila víla, v které se zhmotnil celý tenhle hotel ve své ideální podobě. A že stačí, aby mávla malou zlatou hůlkou, a kolem zavíří kouzelný prášek jako ve filmu od Disneyho a objeví se klíč od mého pokoje.

Namísto zlaté hůlky si vzala na pomoc počítač. Obratně naťukala do klávesnice mé jméno a číslo kreditní karty, zkontrolovala monitor a pak mi s dalším zářivým úsměvem předala kartu, co sloužila jako klíč. Dostal jsem pokoj číslo 1523. Vyžádal jsem si od ní hotelový propagační letáček. A zeptal jsem se, odkdy je hotel v provozu. Od loňského října, pane, odpověděla mi automaticky. Čili ho otevřeli ani ne před pěti měsíci.

„Poslyšte, rád bych se na něco zeptal,“ řekl jsem jí. A rovněž jsem nasadil příjemný profesionální úsměv. Tím totiž disponuji i já, jak se sluší a patří. „Tady přece dřív stával takový malý stejnojmenný hotýlek U Delfína. Nevíte, co se s ním stalo?“

Úsměv jí maličko zakolísal. Přes tvář jí na moment přeběhly drobné, nehlučné vlnky, jako když do poklidné vody v luxusní kašně hodíte uzávěr od piva. Když se pak zas všechno ustálilo, úsměv už nebyl jako dřív. Sledoval jsem tu náročnou proměnu s velikým zájmem. Připadalo mi, že se mi snad zjeví vodní víla a zeptá se mě, jestli ta zátka, kterou jsem hodil k ní do kašny, je zlatá nebo stříbrná. Žádná se však samozřejmě neukázala.

„No, víte…,“ začala a ukazovákem si jemně posunula můstek brýlí. „To bylo zřejmě ještě předtím, než jsme otevřeli, a o těchhle věcech my…“

Nedopověděla. Čekal jsem na pokračování, ale nekonalo se.

„Je mi opravdu líto,“ řekla nakonec.

„Hm,“ řekl jsem já. Začínala mi být čím dál tím sympatičtější. Byl bych si taky rád urovnal ukazovákem brýle, bohužel jsem však žádné nenosil. „A netušíte prosím vás, kdo by to tak mohl vědět?“

Chvilku jen přemýšlela se zatajeným dechem. A už se ani trochu neusmívala. Tajit dech s nasazeným úsměvem je totiž hodně náročné. Jen si to někdy sami zkuste.

„Promiňte, počkejte prosím chviličku,“ řekla a zmizela někde vzadu. O nějakých třicet vteřin později už byla zpátky s asi tak čtyřicetiletým chlápkem v černém. Od pohledu profesionálem v hotelovém byznysu. S podobnými pány jsem už v minulosti párkrát pracoval. Dost zvláštní sorta lidí. Většinou se pořád usmívají a podle potřeby mají těch úsměvů v záloze asi tak pětadvacet druhů. Od chladně zdvořilého až po šikovně ukrývaný spokojený. A každý z těchhle odstínů má přidělené číslo. Od jedničky po pětadvacítku. Podle situace pak nasadí ten nejvhodnější, jako by vybírali správný typ golfové hole. Jednoho z takových pánů jsem měl právě před sebou.

„Dobrý den přeji,“ pravil a zdvořile přede mnou na moment sklonil hlavu s nasazeným neutrálním úsměvem. Mé oblečení na něj patrně neudělalo moc dobrý dojem, poněvadž úsměv vzápětí povadl asi tak o tři stupně. Měl jsem na sobě tříčtvrteční teplý lovecký kabát s kožešinovou podšívkou (a odznakem od Keitha Haringa na prsou), k tomu pletenou čepici (z armádní výstroje rakouských horských myslivců), kalhoty z festovní látky se spoustou kapes, na nohou pevnou pracovní obuv, určenou k chůzi po zasněžených cestách. Všechno samé důkladné, krásné a navíc účelné věci, na tenhle hotel ale možná až trochu moc prakticky laděné. Což ovšem nebyla moje vina. Prostě jsme se od sebe lišili – jak stylem života, tak způsobem uvažování.

„Vy se prý chcete zeptat na něco ohledně našeho hotelu,“ spustil ultrazdvořilým tónem.

Opřel jsem se rukama o pult a zopakoval stejný dotaz, co jsem už položil slečně.

Muž vrhl zběžný pohled na hodinky s Mikymauzem na mé ruce, přičemž se tvářil jak veterinář, prohlížející kočce vymknutou přední packu.

„Nezlobte se prosím,“ pravil po kratší pauze, „ale proč vás ten starý hotel tolik zajímá? Rád bych znal důvody, kdybyste byl tak laskav.“

A tak jsem mu to stručně vyložil. Že jsem před pár lety ve starém hotelu Delfín nocoval a spřátelil se s jeho vedoucím. A teď že jsem se za ním chtěl po čase zastavit a najednou vidím, že je tu všecko úplně jinak. Takže bych rád věděl, co s ním je. A každopádně se ptám jen z ryze osobních důvodů.

Pán párkrát přikývl.

„Popravdě řečeno, sám příliš neznám podrobnosti,“ volil pak opatrně slova. „Když to ve stručnosti shrnu, vykoupili jsme pozemek, kde stával někdejší hotel Delfín, a na jeho místě jsme postavili hotel nový. Jméno sice zůstalo stejné, z provozního hlediska se ale jedná o docela jinou instituci, kterou se starým hotelem vůbec nic nespojuje.“

„Proč se tedy jmenuje úplně stejně?“

„Nezlobte se prosím, ale s informacemi tohoto druhu vám bohužel nemůžu sloužit,“ pravil pán.

„A zřejmě nevíte ani, kam zmizel předchozí majitel, viďte?“

„Je mi opravdu líto,“ řekl a přepnul na úsměv číslo šestnáct.

„A netušíte, kdo by tyhle věci mohl vědět?“

„Hm…,“ pokýval hlavou v zamyšlení. „Víte, my jsme jen běžní zaměstnanci v každodenním provozu a s tím, co bylo před otevřením hotelu, nepřijdeme nijak do kontaktu. Takže i když se mne ptáte, na koho se obrátit, nevím bohužel honem, co bych vám poradil…“

Co říkal, dávalo smysl, stejně mi ale v hlavě blikla jakási kontrolka. Jak v jeho, tak v její odpovědi jsem zaznamenal něco strojeného. Nedovedl bych říct přesně, co to bylo. Nějak jsem jim ale nedokázal věřit. Profesionální čich, jaký si člověk spontánně vypěstuje při dělání interview. Cit na tón řeči lidí, kteří před vámi něco tají, na výraz obličeje prozrazující, že dotyčný lže. Nemohl bych to nijak dokázat. Jen jsem to zkrátka najednou cítil. Že za svými slovy ještě něco skrývají.

Bylo však jasné, že i kdybych naléhal sebevíc, nic z nich už nevymáčknu. A tak jsem pánovi poděkoval. Maličko sklonil hlavu na pozdrav a zase zmizel někde vzadu. Když byl pán v černém ten tam, poptal jsem se slečny ještě na jídlo a pokojovou službu. Všechno mi pečlivě vysvětlila. Zatímco mluvila, upřeně jsem se jí díval do očí. Měla je nádherné. A já jako bych v nich něco viděl. Když se její pohled protnul s mým, hned celá zrudla. Díky tomu se mi začala líbit ještě víc. Proč vlastně? Protože vypadala jak víla tohohle hotelu? Každopádně jsem poděkoval, odešel od pultu a vyjel výtahem do svého pokoje.

Pokoj číslo 1523 byl vážně přepychový. Šlo o single room, jak postel, tak vana však byly velikánské. Lednice byla napěchovaná vším možným. K dispozici byly i dopisní papíry se spoustou obálek. V koupelně bylo uchystáno všecko od šampónu a kondicionéru až po vodu po holení a župan. Byl tu i prostorný šatník. A nový, měkounký koberec. Sundal jsem kabát a zul boty, sedl si na pohovku a začetl se do hotelového propagačního letáku. Byl vytvořený ve stejně velkém stylu jako všechno tady. Poznám to, i takovéhle letáky jsem totiž dělal. Dali si záležet úplně na všem.

Hotel Delfín představuje nový trend ve světě luxusních velkoměstských hotelů, stálo v letáku. Je vybaven veškerými moderními vymoženostmi a nabízí vám kompletní servis po čtyřiadvacet hodin denně. Všechny pokoje jsou navrženy tak, aby hostům poskytovaly sdostatek místa. A zařízené s vybraným vkusem. Domácké bydlení v tichu a klidu. Humánní prostor. Takhle se to tam psalo. Zkrátka a dobře to tu stálo majlant a vy se při placení taky pěkně prohnete.

Důkladné pročtení letáku prozradilo, že je v hotelu opravdu k dispozici všechno možné. Například veliké nákupní centrum v suterénu. Krytý bazén, sauna a solárium. Kryté tenisové kurty, fitness centrum se spoustou strojů a trenérem, konferenční místnost s vybavením pro simultánní tlumočení, pět různých restaurací a tři bary. A taky kavárna s celonočním provozem. I luxusní limuzína. A všem hostům je k dispozici studovna se vším potřebným papírnickým a kancelářským vybavením. Bylo tu zkrátka všecko, na co jste pomysleli. Včetně heliportu na střeše.

Vůbec nic nescházelo.

Nejmodernější zařízení a nejnádhernější interiéry.

Co za firmu ale celý hotel vlastní a provozuje? Pročetl jsem celý ten jejich úžasný leták od A až do Zet, o zastřešující organizaci se tam však nepsalo ani to nejmenší. Což bylo v každém ohledu zvláštní. Jelikož postavit a provozovat takovýhle luxusní superhotel třídy A zvládne jen profesionální firma, disponující celým hotelovým řetězcem, a podobná firma bude rozhodně chtít, aby se na letáku octlo nejen její jméno, ale i reklama na její další hotely. Když třeba nocujete v hotelu Prince, najdete v letáčku vytištěné adresy a telefonní čísla všech dalších jejich hotelů po celém Japonsku. Tak to už zkrátka chodí.

A navíc – proč by měl takovýhle grandhotel přebírat jméno nějakého mrňavého hotelu Delfín, který tu kdysi stával?

Lámal jsem si s tím hlavu víc než dost, nepřišel jsem tomu ale na kloub ani za mák.

Hodil jsem leták na stůl, pohodlně se rozvalil na pohovku, natáhl si nohy a zadíval se na oblohu, prostírající se za oknem v patnáctém podlaží. Nebylo na ní vidět nic víc než sytě modré nebe. Zíral jsem na to tak dlouho, až jsem si začal připadat jako luňák.

Starý hotel Delfín mi každopádně dost scházel. Tam se totiž dalo z okna vidět všecko možné.

6

Až do večera jsem zabíjel čas prohlídkou hotelových interiérů. Vyzkoušel jsem restaurace a bary, obhlédl bazén, saunu, fitness centrum a tenisový kurt, zašel i do nákupního centra a koupil si tam knížku. Chvilku jsem coural po lobby, ve videoherně jsem uhrál pár kol Pac-Mana. Nic víc jsem nestihl, najednou ale nastal večer, ani jsem nevěděl jak. Jsem tu jak v zábavním parku, napadlo mě. Svět skýtá nepřeberně metod k zabíjení času.

A pak jsem z hotelu vyšel ven a pustil se nazdařbůh večerními ulicemi. Za chůze jsem si postupně vybavoval jejich uspořádání. Když jsem bydlel ve starém hotelu U Delfína, chodíval jsem tímhle městem denně skoro do omrzení. Povětšinou jsem si ještě pamatoval, co se kde nachází. V někdejším hotelu U Delfína se nevařilo – a i kdyby ano, stejně bych asi neměl chuť tam něco konzumovat –, takže jsme se (myslím já a Kiki ) pokaždé šli najíst do nějaké restauračky v sousedství. Asi tak hodinku jsem bezcílně bloumal z jedné povědomé ulice do druhé s pocitem člověka, který náhodou zabloudil do blízkosti domu, v němž kdysi bydlel. Zapadlo slunce a já zřetelně cítil, jak se ochladilo. Po nohama mi začaly křupat zbytky sněhu, přilepeného na asfalt. Ani trochu však nefoukalo a chůze městem byla příjemná. Vzduch byl čistý a průzračný, a dokonce i sníh, vršící se všude na nárožích jako mraveniště a zšedlý od výfukových plynů, se v světlech nočního města zdál být krásně čistý a vyhlížel málem jako z nějaké vidiny.

Oproti minulosti nastaly v okolí hotelu Delfín jasně patrné změny. Nešlo ovšem o minulost nijak dávnou, jen něco přes čtyři roky, takže tu většina podniků přetrvala v podobě, v jaké jsme je tenkrát vídali a navštěvovali. I atmosféra čtvrti zůstala v zásadě stejná. I tak ale bylo na první pohled zřejmé, že se tu kolem cosi dalo do pohybu. Dveře některých provozoven byly zavřené a visely na nich cedule oznamující, že se tu bude stavět. A na jednom místě už taky opravdu stavěli vysokánskou budovu. A mezi dvoupatrovými domy ošuntělých barev, veřejnými vývařovnami s tradičním látkovým závěsem před vchodem a cukrárnami, kde za bílého dne před kamny v jednom kuse vyspává kočka, se jedna za druhou, jako by to všechno chtěly odstrčit pryč, objevovaly budovy, jaké tu dříve nebývaly: prodejna hamburgerů s obsluhou až do auta, butik se značkovým oblečením, předváděcí prostor pro vozy evropské výroby, inovativně řešená kavárna se stromy sálovníků na dvoře nebo elegantní, bohatě prosklené kancelářské centrum. V ulicích panovala zvláštní, dočasná symbióza dvou různých světů, jako když se člověku mění mléčný chrup za trvalý. Vznikaly tu i nové bankovní pobočky. Možná šlo o dominový efekt, spuštěný stavbou nového hotelu Delfín. Pokud se v zákoutí úplně obyčejné – možná snad dokonce až trochu zaostalé – čtvrti objeví zčistajasna takhle velký hotel, pak to samozřejmě v té čtvrti razantně promění rovnováhu. Začne tam proudit víc lidí, všecko ožije, zvednou se i ceny pozemků.

Možná že celá proměna je ještě komplexnějšího rázu. Že totiž zjevení hotelu Delfín proměnu čtvrti nevyvolalo, ale je jen jedním z mnoha jejích procesů. Že tu jde o něco na způsob dlouhodobého plánu revitalizace velkoměsta.

Zašel jsem do jedné nálevny, kde už jsem kdysi byl, dal si tam skleničku a něco málo pojedl. Lokál byl umolousaný, nebylo v něm slyšet vlastního slova, jídlo i pití bylo levné a skvěle chutnalo. Kdykoli mám jíst sám v restauraci, vždycky si vybírám co nejhlučnější podnik. Uklidňuje mě to. Necítím se pak osamělý, a když si zamumlám něco pro sebe, nikdo tomu nevěnuje pozornost. Dojedl jsem, pořád jsem ale nějak neměl dost, tak jsem si objednal ještě další pití. A jak mi horké sake klouzalo do žaludku, přemýšlel jsem, co vůbec dělám na místě, jako je tohle. Hotel U Delfína už přece neexistuje. Ať už jsem v něm chtěl hledat, co jsem chtěl, hotel U Delfína zmizel z povrchu zemského. Už zkrátka není. Místo něj tu stojí pitomý high-tech hotel, co připomíná tajnou základnu odněkud z Hvězdných válek. Všechno to byl jenom marný, za dobou zaostalý sen. Jen sen o zbořeném zaniklém hotelu U Delfína, sen o Kiki, která vyšla ven východem a poté zmizela. Možná pro mne v tom snu opravdu někdo plakal. Ale i to už teď všecko skončilo. Už tady nezbývá vůbec nic. Co bys tu asi tak ještě chtěl hledat?

Přesně tak, napadlo mne. Nebo jsem si to možná i nahlas zamumlal pro sebe. Opravdu to tak je. Už tady nezbylo zhola nic. Nemám tu už co pohledávat.

S pevně semknutými rty jsem chvíli pozoroval lahvičku sójové omáčky na pultě.

Když člověk žije dlouho sám, začne pak upřeně pozorovat všechno možné. A povídat si sám pro sebe. Jíst v podnicích, kde je rušno. A mít vřelý vztah k ojetým subaru. A pomalu zaostávat za dobou.

Vyšel jsem ven a vrátil se do hotelu. Vyrazil jsem si dost daleko, najít cestu zpátky ale bylo lehké. Stačilo zdvihnout hlavu a hotel Delfín jste viděli odevšad. Našel jsem ho tak snadno, jako tři králové vedení noční hvězdou našli Jeruzalém, anebo vlastně Betlém.

Navrátil jsem se do pokoje a vlezl si do vany, pak jsem si sušil vlasy a pozoroval ulice Sappora venku za oknem. Rozpomněl jsem se, že když jsem nocoval ve starém hotelu U Delfína, byla z okna vidět nějaká malá firma. Vůbec jsem sice netušil jaká, firma to ale každopádně byla. Lidé tam pracovali jako o závod. A já to celý den sledoval z okna pokoje. Copak se s tou firmou asi stalo? Dělala v ní i jedna pěkná ženská. Kampak se asi poděla? A co to vlastně vůbec bylo za firmu?

Neměl jsem co dělat, takže jsem chvíli bezcílně bloumal pokojem sem a tam. Pak jsem se posadil na židli a koukal na televizi. Pořady byly do jednoho příšerné. Jako by mi tam předváděli jen samé umělé zvratky všech možných druhů. Byly sice umělé a člověk se od nich nezasvinil, když jste je ale pozorně sledovali, začaly nebezpečně připomínat opravdové. Vypnul jsem televizi, oblékl se a zašel do baru v pětadvacátém patře. Tam jsem se usadil u pultu a popíjel sodou řezanou vodku s vymačkaným citrónem. Bar měl místo stěn skleněná okna, z kterých bylo vidět noční Sapporo. Naprosto všecko mi tu připomínalo vesmírnou metropoli z Hvězdných válek. Jinak to ale byl příjemný tichý bar. A přípravě drinků tu opravdu rozuměli. A sklenice měli taky prvotřídní. Když jedna cinkla o druhou, nádherně to zazvonilo. Mimo mě už tu byli jen tři další hosté. Dva pánové středního věku u stolku úplně vzadu, kde popíjeli whisky a něco si tam šeptem povídali. Nerozuměl jsem přesně, o čem mluví, vypadalo to ale na něco hrozně důležitého. Možná že právě plánovali atentát na Dartha Vadera.

U stolku hned vpravo ode mne seděla asi tak dvanácti- nebo třináctiletá holka. Na uších měla sluchátka od walkmana a něco popíjela brčkem. Byla hezká. Dlouhé vlasy měla skoro nepřirozeně rovné. Padaly jí až na stůl, jemné jak z hedvábí. Řasy měla dlouhé, oči až málem bolestně průzračné. Prsty do rytmu klepala na stolní desku. Byly tak drobné a útlé, že oproti dojmu, jakým působil zbytek, vyhlížely neobvykle dětsky. Čímž nemám na mysli, že snad ta holka vypadala dospěle. Jako by však v sobě měla sklon dívat se na všechno svrchu. Ne ze zlé vůle, ani že by byla agresivní. Jen prostě sledovala věci z nadhledu, z neutrálního stanoviska. Jako když sledujeme z okna noční město dole pod sebou.

Ve skutečnosti se ale nedívala na nic konkrétního. Vůbec nevnímala, co se kolem ní děje. Měla na sobě džíny, bílé tenisky značky Converse a mikinu s nápisem GENESIS. Rukávy měla vyhrnuté nad lokty. Bubnovala prsty o stůl, zaposlouchaná do nahrávky z walkmanu. Z drobných rtů občas splynul tichý zlomek nějakého slova.

„Má citronový džus, abyste věděl,“ sdělil mi skoro omluvně barman, co ke mně přišel. „Čeká tady, až se pro ni vrátí matka.“

„Hm,“ odpověděl jsem neurčitě. Když se nad tím člověk zamyslel, nebylo opravdu moc běžné narazit v deset večer v hotelovém baru na dvanácti- nebo třináctiletou holku, jak něco popíjí a poslouchá u toho walkmana. Nepřipadalo mi to ale divné, dokud mě na to barman neupozornil. Vnímal jsem ji, jako vnímáme úplně obyčejné výjevy.

Dal jsem si ještě jednu vodku a pustil se s barmanem do řeči. O počasí, o stavu ekonomiky a o podobně nezávazných tématech. Načež jsem jakoby nic poznamenal, že se to tady v okolí trochu změnilo, a co on na to? Rozpačitě se usmál a pravil, že předtím pracoval v jednom hotelu v Tokiu a Sapporo že skoro vůbec nezná. V tu chvíli přišli další hosté a náš rozhovor skončil, aniž by přinesl jakýkoli výsledek.

Vypil jsem celkem čtyři vodky se sodou. Připadalo mi, že bych jich zvládl ještě mnohem víc, abych to ale nepřeháněl, zůstal jsem raději jenom u čtyř a pak šel podepsat účet. I poté, co jsem se zvedl a odešel od pultu, poslouchala dívka u svého stolku walkmana. Její matka se stále ještě neukazovala a led v jejím citrónovém džusu už dávno roztál, holku to ale podle všeho nijak nevzrušovalo. Když jsem vstal, zničehonic vzhlédla a zadívala se na mne. Prohlížela si mne dvě nebo tři vteřiny a pak se docela maličko pousmála. Nebo se jí možná jen trošku zachvěly rty. Mně ale vážně připadalo, že se na mne usmála. Což mne – bylo to opravdu zvláštní – na moment rozechvělo. Měl jsem dojem, jako by si mne ta dívka k čemusi vybrala. Mé rozechvění bylo podivného druhu, jaký jsem do té chvíle nikdy nezažil. Bylo mi, jako bych se vznášel pět nebo šest centimetrů nad zemí.

Celý zmatený jsem vešel do výtahu, sjel do patnáctého podlaží a vrátil se do pokoje. Cože tě to tak rozhodilo, ptal jsem se sám sebe. Vždyť se na tebe jenom usmála nějaká dvanáctiletá žába. Klidně by mohla být tvojí dcerou, říkal jsem si sám pro sebe.

Genesis. Zas další trapně pojmenovaná skupina.

Když ale měla mikinu s tím nápisem na sobě ta holka, působilo to slovo velice symbolicky. Počátek.

No jo, napadlo mě. K čemu je ale dobré pojmenovávat tak velkolepě obyčejnou rockovou skupinu?

Ani jsem se nezul, natáhl se na postel a se zavřenýma očima vzpomínal na dívku. Walkman. Bílé prsty bubnující na stůl. Genesis. A rozpuštěný led.

Počátek.

Zticha a se zavřenýma očima jsem cítil, jak mi organismem tiše koluje alkohol. Rozvázal jsem si pracovní boty, svlékl oblečení a zachumlal se do peřin. Byl jsem zřejmě mnohem unavenější a mnohem opilejší, než jsem si myslel. Čekal jsem, že mi dívka vedle mne řekne, že už piju přes míru. Ale nikdo nic neříkal. Byl jsem tu totiž sám.

Počátek.

Natáhl jsem ruku a zhasnul světlo. Ve tmě mě najednou napadlo, že by se mi třeba mohlo zdát o hotelu U Delfína. Nakonec se mi ale nezdálo zhola nic. Ráno po probuzení jsem si připadal beznadějně prázdný. Totální nula, pomyslel jsem si. Žádný sen a žádný hotel U Delfína. Jsem na špatném místě a dělám věci, které jsou úplně mimo.

U postele se jak dvě zkolabovaná štěňata válely moje boty.

Za oknem visely nízké temné mraky. Obloha byla potemnělá, jako by každou chvíli mělo začít sněžit. Při pohledu na ni jsem ztrácel chuť cokoliv dělat. Ručičky ukazovaly sedm hodin pět minut. Ovladačem jsem zapnul televizi a chvíli se v posteli díval na ranní zprávy. Hlasatel mluvil o nadcházejících volbách. Sledoval jsem to asi čtvrt hodiny, pak jsem to vzdal, zvedl se z postele a šel se do koupelny umýt a oholit. Abych si dodal nálady, dokonce jsem si pobrukoval předehru z Figarovy svatby. Vzápětí jsem si však uvědomil, že je to vlastně předehra z Kouzelné flétny. Čím víc jsem o tom hloubal, tím víc mi obě melodie splývaly. Tak která je která? Dnes to zas jednou vypadalo na den blbec. Při holení jsem si pořezal bradu, při oblékání košile mi ulítl knoflík z rukávu.

U snídaně jsem se zas setkal s dívkou, kterou jsem viděl večer v baru. Byla s ní nějaká paní, podle všeho její matka. Teď po ránu byla dívka bez walkmanu. Měla na sobě tutéž mikinu Genesis co včera a znuděně upíjela černý čaj. Chleba a míchaných vajíček se téměř nedotkla. Její matka – tedy nejspíš – byla drobná paní po čtyřicítce. Vlasy měla pevně sepnuté dozadu, přes bílou blůzu natažený béžový kašmírový svetr. A měla úplně stejný tvar obočí jako její dcera. Nos štíhlý a ušlechtile tvarovaný a v tom, jak si malátně mazala topinku máslem, bylo až něco jímavého. Měla vystupování, jaké si zpravidla osvojí ženy zvyklé být středem pozornosti.

Když jsem procházel okolo jejich stolu, zvedla dívka najednou oči a zadívala se na mne. A pak se usmála. Tentokrát mnohem zřetelnějším úsměvem než včera večer. Úsměvem, který si už nešlo s ničím splést.

Osaměle jsem snídal a zkoušel o něčem přemýšlet, po jejím úsměvu už jsem to ale nedokázal. V hlavě se mi jen točila dokola pořád stejná slova. A tak jsem při snídani nakonec nehloubal o ničem a jen jsem nepřítomně pozoroval pepřenku před sebou.

7

Nebylo co dělat. Nebylo nic, co bych měl udělat, nebylo nic co bych chtěl dělat. Vydal jsem se sem, abych přenocoval v hotelu U Delfína. Pokud tento hotel – základní předpoklad celé akce – zmizel a už není, znamenalo to konečnou. Hotovo, dvacet.

Každopádně jsem se rozhodl, že sjedu výtahem do lobby, sednu si na jednu ze zdejších nóbl pohovek a naplánuju si dnešní den. Nic jsem však nenaplánoval. Nechtělo se mi ani prohlížet si město, ani kamkoliv chodit. Uvažoval jsem i o tom, že bych zabil čas nějakým filmem, nenapadal mě ale žádný, který bych chtěl vidět a navíc mi připadalo hodně trapné vláčet se až sem do Sappora a pak tu zabíjet čas někde v kině. Tak co mám teda dělat?

Nebylo co.

To je ono, zajdu k holiči, napadlo mě najednou. Vzato kolem a kolem jsem měl v Tokiu tolik práce, že mi ani na holiče nezbyl čas. Nedal jsem se stříhat už skoro měsíc a půl. Byla to solidní úvaha. Realistická a zdravá. Mám teď volno, tak se půjde k holiči. To dává smysl. Je to nápad, k jakému se člověk může všude hrdě hlásit.

Takže jsem zavítal do hotelové oficíny. Bylo to čisté a moc příjemné holičství. Byl jsem připravený na to, že bude plno a budu muset čekat, po ránu ve všední den byl ale samozřejmě podnik prázdný. Na šedomodré stěně visel abstraktní obraz a v pozadí tiše zněl Jacques Loussier a jeho Play Bach trio. V takovém holičství jsem byl poprvé v životě. Pokud se tomu ještě vůbec dalo říkat holičství. Jestli to takhle půjde dál, budeme zakrátko ve vaně poslouchat gregoriánský chorál a v čekárnách na finančním úřadě Sakamota Rjúičiho. Stříhal mě mladý holič, kterému mohlo být něco přes dvacet. Ani on to tu v Sapporu moc dobře neznal. Když jsem mu řekl, že tu před postavením zdejšího hotelu stával mrňavý hotýlek téhož jména, řekl jen „Aha“ a dál tomu nevěnoval zvláštní pozornost. Tyhle věci mu zřejmě byly úplně ukradené. Byl zkrátka cool. A navíc měl košili od MEN’S BIGI. Své práci ale celkem rozuměl, takže jsem neodcházel nespokojený.

Když jsem vyšel ven, vrátil jsem se zas do lobby a uvažoval, co podniknout dál. Tímhle jsem vyplnil jen nějakých čtyřicet pět minut.

Vůbec na nic jsem nepřišel.

Rezignovaně jsem seděl na pohovce v lobby a nepřítomně pozoroval okolí. V recepci jsem spatřil tu samou brýlatou slečnu co včera. Pohled na mě jako by ji trochu vyvedl z míry. Ale proč? Popouzela ji snad nějak moje přítomnost? Kdoví. Za chvíli už ručičky ukázaly jedenáctou. Čas, kdy už není zas tak od věci uvažovat o obědě. Vyšel jsem z hotelu, chodil městem a přemýšlel, kde bych se najedl. Žádný z podniků, co jsem viděl, mě ale nevzal za srdce. Neměl jsem totiž pořádně chuť k jídlu. Nakonec jsem proto chtě nechtě vešel do lokálu, který mi zrovna padnul do oka, a objednal si špagety a salát. A napil jsem se piva. Vypadalo to, že snad každou chvíli začne sněžit, zatím ale ještě nezačalo. Mraky se ani nepohnuly a těžce visely nad městem jak létající ostrov z Gulliverových cest. Na zemi jako by všechno zšedlo. Vidlička, salát i pivo, všecko se zdálo být šedivé. Den, v jaký člověk nic pořádného nevymyslí.

Nakonec jsem se rozhodl vzít si taxík, zajet do centra a zabít čas nákupem v obchodním domě. Koupil jsem ponožky a prádlo, náhradní baterie, cestovní kartáček na zuby a cvakátko na nehty. Sendvič na zakousnutí v noci a malou láhev brandy. Nic z toho jsem zvlášť nepotřeboval. Ten nákup opravdu sloužil jen k ukrácení chvíle. Zabil jsem jím každopádně hned dvě hodiny.

Pak jsem se procházel po bulvárech, bezcílně zevloval u výkladů, a když mě i tohle přestalo bavit, zašel jsem do kavárny, dal si kafe a přečetl další kus životopisu Jacka Londona. Během všech těchhle aktivit konečně nastal soumrak. Tenhle den připomínal dlouhý nudný film. Jeden by neřekl, že i zabíjet čas může být taková námaha.

Když jsem se vrátil zpátky do hotelu a zrovna míjel recepci, kdosi mě najednou zavolal jménem. Byla to ta slečna v brýlích. Volala na mě zpoza recepčního pultu. Když jsem k ní přišel, odvedla si mě kousek stranou. Dál u pultu byl prostor, kde jste si mohli pronajmout auto, u cedule, na které to inzerovali, však byla jen hromada reklamních letáků a jinak nikde živá duše.

Chvíli otáčela v ruce propiskou a sledovala mě s výrazem, který dával tušit, že mi chce něco říct, neví ale, jak na to. Byla evidentně rozrušená a nesvá a dost se styděla.

„Prosím vás, buďte tak hodný a dělejte, že si chcete půjčit auto,“ požádala mě. A po očku se rychle zadívala k recepci. „Víte, my máme zakázáno vést s hosty soukromé rozhovory.“

„Není problém,“ řekl jsem jí. „Právě jsem se vás zeptal na cenu za půjčení auta a vy mi odpovídáte. To rozhodně není soukromý rozhovor.“

Lehce zrudla. „Nezlobte se. V tomhle hotelu se kvůli pravidlům nadělá hrozný povyk.“

Usmál jsem se na ni. „Víte, že vám ty brýle hrozně sluší?“

„Pardon??“

„Ty brýle vám moc sluší. Jsou roztomilé,“ řekl jsem já.

Zlehka se prstem dotkla obroučky. Potom si odkašlala. Asi byla trochu trémistka. „Vlastně jsem se vás chtěla na něco zeptat,“ řekla mi, když se uklidnila. „Na něco soukromého.“

Nejradši bych ji v tu chvíli pohladil a uklidnil, ale nemohl jsem, tak jsem ji jenom mlčky pozoroval.

„Jde o ten hotel, co tady stával předtím, o kterém jste mi včera říkal,“ zašeptala. „Se stejným jménem, hotel Delfín. Prosím vás, co to bylo za podnik? Byl to slušný hotel?“

Vzal jsem si jeden leták půjčovny aut a předstíral, že ho studuju. „A co tím výrazem konkrétně myslíte?“

Povytáhla si oběma rukama límec bílé blůzky a znovu si odkašlala.

„Hm… No jak bych to jenom řekla? Jestli třeba neměl nějakou divnou minulost? Ten hotel mi pořád leží v hlavě…“

Zadíval jsem se jí do očí. A znovu mě napadlo, jak bezelstné a krásné jsou. Jak jsem jí tak do nich hleděl, už zase celá zrudla.

„Nejsem si jistý, co chcete říct tím, že vám ten hotel leží v hlavě, v každém případě by ale nejspíš bylo nadlouho, kdybychom na to teď zaváděli řeč. Tady se to dost dobře probírat nedá. Navíc teď jistě máte dost vlastní práce.“

Letmo pohlédla k recepci, kde pracovaly její kolegyně. A pak si lehce skousla spodní ret svými krásnými zuby. Chvilku ještě váhala, pak se ale zřejmě rozhodla a přikývla.

„A mohli bychom se sejít a promluvit si, až budu mít po práci?“

„A v kolik končíte?“

„V osm. Nemůžeme se ale sejít nikde poblíž. Máme tu hrozně přísné předpisy. Může to být jen někde daleko odtud.“

„Pokud víte o nějakém odlehlejším místě, kde si můžeme v klidu popovídat, rád tam dorazím.“

Přikývla a po kratší úvaze mi na lístek z bločku na poznámky, co ležel na pultě, napsala název podniku i s jednoduchým plánkem cesty. „Tady na mě prosím vás počkejte. Dorazím před půl devátou.“

Strčil jsem lístek do kapsy u kabátu.

Teď se zas do očí pro změnu zadívala ona mně.

„Doufám, že si teď o mně nemyslíte kdovíco… Něco podobného dělám poprvé, abyste věděl. Myslím takovéhle porušování pravidel. Ale jinak to vážně nejde. Potom vám vysvětlím proč.“

„Nemyslím si o vás kdovíco. Nedělejte si starosti,“ ujistil jsem ji. „Já nejsem špatný člověk. Ne že by mě lidi zvlášť zbožňovali, nedělám ale nic, za co by mě mohli nesnášet.“

Chvilku o tom uvažovala a točila přitom v ruce propiskou, zdálo se ale, že jí smysl mých slov příliš nedochází. Na rtech se jí mihl nejasný úsměv a pak si znovu ukazovákem posunula můstek brýlí. „Tak tedy nashle,“ řekla. Načež mi věnovala profesionální úklonu a vrátila se zpátky na místo. Moc pěkná holka. I když vnitřně trochu nejistá.

Když jsem se vrátil na pokoj, vyndal jsem z lednice pivo a k němu zakousl půlku rostbífového sendviče, zakoupeného v suterénu obchodního domu v oddělení potravin. Tak to by bylo, pomyslel jsem si. Plán pro nejbližší chvíle by byl hotový. Zařazená rychlost je zatím nízká a ještě nevím, kam se pojede, věci se ale pomalu daly do pohybu. To není marné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tancuj, tancuj, tancuj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.