Nebe nad Kilimandžárem

Anne Jacobsová alias Leah Bach

IKAR

Anne Jacobs  als  Leah Bach

DER HIMMEL ÜBER DEM KILIMANDSCHARO

Copyright  ©  2019 by Blanvalet in der Verlagsgruppe Random House GmbH

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design  © by Johannes Wiebel / punchdesign

Jacket Illustration  © by Shutterstock.com

Translation  ©  2021 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-249-4424-1

Část I

Květen 1880

Charlotta si celé roky vybavovala každičkou podrobnost toho dopoledne: vůně starého domu, rozhovory a hádky, prach ve sklepě na zavařovacích sklenicích s marmeládou. V paměti si uchovala i jabloně, z jejichž větví vítr odnášel květy jako narůžověle bělostné vločky, stejně jako kamenně nehybný obličej dědečka ve zšeřelé, mlčící místnosti. Toho dne se stalo něco neuvěřitelného, co od základu změnilo život desetileté dívky.

Probudila ji moucha. Hloupá masařka, která ji lechtala na spánkem prohřáté tváři. Ucítila na kůži maličké nožičky a s neskrývaným odporem se rychle ohnala rukou. Moucha vzlétla, s hněvivým bzučením kroužila nad postelemi a dvakrát narazila do tapety, což znělo, jako by někdo prstem energicky zaklepal na stěnu. Mělo ji to vlastně otupět, ale bzučela prostě dál a znenadání zmizela mezi zelenými závěsy na oknech. Venku se už rozednilo.

Charlotta si přetáhla cíp peřiny přes obličej a přitulila se ke Kláře, která vedle ní – celá zrůžovělá – slastně podřimovala. Klára byla její oblíbená sestřenka, nejméně o dva roky mladší než ona; kdykoli navštívily prarodiče, Charlotta spala v Klářině posteli. To bylo na těch návštěvách nejkrásnější. Charlotta dokonce ochotně chodila spát se slepicemi, jen aby si mohla s Klárou ještě šeptat, vyprávět příběhy nebo pošetilé žertovné historky. Další dvě postele v úzkém pokojíku patřily starší sestřenici Ettje a tetě Fanny. S těmi Charlotta nechtěla v žádném případě ležet. Ettje ve spánku skřípala zuby a občas kolem sebe tloukla pažemi a kopala nohama. Kromě toho už pravidelně menstruovala a pokaždé hrozně naříkala, když k tomu došlo, čímž kolem sebe šířila strach a úzkost. Sdílet postel s tetou Fanny by bylo ještě strašnější; ta si večer lehla jako prkno na záda, paže zkřížila na břiše a ve stejné poloze se zase ráno probudila. Jakmile šla teta Fanny spát, nesmělo se v pokojíku už ani špitnout. Chichotání, nebo dokonce smích byly zcela zakázány. Jednou teta vstala a se svítilnou v ruce k nim přistoupila jako bílé strašidlo, aby Kláře uštědřila pohlavek. Takový trest si stejně tak zasluhovala i Charlotta, ale teta Fanny nenašla odvahu ji udeřit, protože by to její papá nestrpěl. Odnesla to tedy nebohá Klára, její vlastní dcera.

Charlotta zavřela oči a pokusila se poslouchat Klářin pravidelný dech, aby ji tak následovala do spánku, ale ne a ne se jí to podařit. Pravděpodobně za to mohlo ranní světlo pronikající trhlinami v závěsech a opatřující vybledlou zeleň stříbřitými okraji. S tichým povzdechem se znovu otočila na záda, samozřejmě velmi opatrně, aby nevzbudila Kláru. Možná je přece jen dobře, že se z toho snu probudila; beztak by už znovu neviděla plachetnici na nekonečně rozlehlém oceánu, protože sen se nikdy nezdá dvakrát. A navíc byl sice krásný, ale i smutný, takže se skoro rozplakala. Majestátní trojstěžník, který s plachtami nadouvajícími se až k prasknutí brázdil vlny, odnášel od ní rodiče a bratra stále dál a dál, každý den, každou hodinu se vzdálenost mezi nimi zvětšovala. Pluli do Indie, kde bydleli maminčini rodiče, do země plné slunce a snědých lidí, kde rostliny tajuplně voněly a na rybnících se pohupovaly perleťově zbarvené květy, usměvavé a krásné jako lidské tváře. Jak se doprošovala a žadonila, aby ji vzali s sebou, ale maminka se nenechala obměkčit. Charlottu odvezli k prarodičům do Leeru, nákladní loď není vhodné místo pro desetiletou dívku, i když je kapitánem její tatínek. Sedmiletý bratr Jonny se však směl plavit – protože to zkrátka je kluk.

Maminka usedavě plakala, když dědeček odvážel Charlottu do Emdenu. I Jonny při rozloučení bulil; ten hlupák by mnohem raději jel do Leeru, protože tam by si mohl hrát s Paulem. Tatínek zvedl Charlottu do výšky a na místě se s ní zatočil, takže se vznášela vzduchem jako pták, a přitom se smál. Příště už může plout s nimi – to jí svatosvatě slíbil.

Naproti v posteli Ettje natáhla paže; ospale zívla a zaťala pěsti.

„Ještě spíte?“ zasípala po ránu zastřeným hlasem. „Nemyslete si, že můžete lenošit jen proto, že dnes není škola. Zítra jsou svatodušní svátky, všechno se tu bude jenom lesknout.“

Ettjin kulatý obličej lemoval krajkový noční čepec, který původně patřil babičce. Sestřenka se domnívala, že si tak lépe chrání vlasy a že jí tak naroste – jak vroucně doufala – bujná hříva. Ettje měla tmavě plavé, zacuchané vlasy, které si na noc splétala do copu; když je přes den nosila rozpuštěné, spojovaly se jí do tenkých pramínků, které mohla po libosti kartáčovat – stejně se znovu vytvořily.

„Jsem už dlouho vzhůru! Déle než ty!“ chlubila se Charlotta, zatímco Klára vedle ní trochu odsunula přikrývku a tiše zívla. Při všem, co Klára dělala, si počínala tiše jako myška; dokonce ani při chůzi ji skoro nebylo slyšet. Bylo to zvláštní, protože měla zkrácenou levou nohu a ani chodidlo nebylo v pořádku – bylo příliš zavalité a tvarem vůbec nepřipomínalo nohu.

„Tak to jsi už dávno mohla přinést z kuchyně teplou vodu na umytí!“ řekla vyčítavě Ettje.

„Proč já?“

„A proč ne? To sis myslela, že to každý den udělám za vás? Stačí, že musím Kláře pořád všechno tahat pod nos.“

„Nech Kláru na pokoji!“ zareagovala rozzlobeně Charlotta.

Vstala z postele a přehodila si přes dlouhou noční košili maminčin modrý vlňák. Když chtěla přinést džbán s vodou, musela přelézt přes dřevěnou cestovní bednu. Právě v ní se nacházela skutečná příčina špatné Ettjiny nálady – byly to Charlottiny krásné šaty, boty a spodní prádlo, ale i hračky, několik knih a dvě panenky. Tak drahé věci ona nikdy nevlastnila, na to nebylo v domě penzionovaného faráře Dirksena, který musel živit svou ovdovělou dceru Fanny se třemi dětmi, dost peněz.

„Když přinesu vodu, umyju se jako první!“ ohlásila radostně Charlotta. „A potom Klára. Ty půjdeš poslední, Ettje!“

„Hlavně džbán nerozbij a nerozlij ani kapku, voda zanechává na schodech skvrny!“ zavolala za ní Ettje a otočila se na bok, aby si ještě trochu užila blaženého tepla v posteli.

Schody byly úzké a tmavé, ve vzduchu bylo cítit vosk na parkety a také trochu dědečkův dýmkový tabák. Charlotta oběma rukama tiskla džbán k břichu a bosými chodidly šátrala po jednotlivých stupních. Za nic na světě nechtěla drahocennou nádobu pomalovanou šeříkově modrými květy otlouct o stěnu nebo zábradlí. Nebylo divu, že se Klára na tuto práci nehodila – měla co dělat už jenom s tím, aby bez úhony sešla po schodech.

Dole v chodbě už bylo trochu světleji. Nad bíle natřenými domovními dveřmi byl totiž světlík; zato tady pořádně profukovalo a dlaždicová podlaha byla studená. Na komodě stály všelijaké hliněné hrnce se zavařovanými povidly a jinými dobrotami. Babička je asi přinesla ze sklepa, protože na barevných látkách, které je zakrývaly, byla šedá vrstva prachu. Zítra jsou svatodušní svátky, takže teta určitě upeče koláč, možná se bude podávat i šťavnatá pečínka.

Kuchyňské dveře byly naštěstí jen přivřené a skřípavě se otevřely, když do nich dívka zatlačila bosou nohou. Zaplavilo ji teplo a štiplavý pach ohně z kamen, trochu bylo cítit i kávu a svařené mléko. Babička stála před kamny, nadzvedla kulatý plát a prohrabávala oheň tak, až zasršely jiskry.

„Tak ony poslaly takového vrabčáčka?“ poznamenala a opět uzavřela netvora sršícího oheň v peci železnou deskou. „Hlavně dávej pozor, abys na schodech neklopýtla a nesvalila ses i se džbánem!“

„Já to zvládnu! Není to pro mě nic těžkého!“ ohradila se uraženě Charlotta a postavila džbán vedle kamen na podlahu.

„No tak se do toho pustíme!“

Babička Gréta uchopila naběračku a začala z „lodě“ nalévat horkou vodu do nádoby. Loď byla čtverhranná nádržka v kamnech, která se nanejvýš podobala chatrnému člunu, na němž se dalo veslovat po řece. Opravdová loď, které velel její otec, to rozhodně nebyla, na to byla nádržka příliš nemotorná a neohrabaná.

„Ach bože, to přece neunese,“ nechala se slyšet teta Fanny, která stála naproti u kuchyňského stolu a škrábala mrkev. „Určitě ten džbán upustí, matko. Škoda takové krásné nádoby. Hned zavolám Ettje…“

„Jen ji nech být!“ odvětila rázně babička a dolila studenou vodu. „A vyhoďte z kanafasu Paula, vždyť to vypadá, že bude spát až do svatodušního pondělí, když ho nikdo neprobudí.“

Babička Gréta převyšovala Charlottu jen o půl hlavy, ale zato byla rozložitá, svižně se pohybovala a měla silný hlas. Když zvážněla, měla úplně hladký obličej, jen tváře trochu povislé. Jakmile se ale zasmála – a to dělávala často –, její kůže se podobala zmačkanému papíru a rýsovaly se na ní tisíce drobounkých vrásek. Ačkoli byla tak malá, měla v domě hlavní slovo; ani dědeček se jí neodvážil odporovat, ačkoli dříve působil jako farář a i nyní ještě platil za respektovaného člověka pro všechny dobré luterány v Leeru.

Charlotta opatrně zvedla džbán, který teď byl velmi těžký, a navíc i dost plný.

„Jdi pomalu a nahoře ho dej Ettje, ať vám nalije vodu!“

Babička se znovu otočila ke kamnům, aby na nich posunula hrnec, a vypadalo to, že se o Charlottin boj s nádobou už dále nestará. Zato teta Fanny sledovala neteř ustaraným pohledem, dokonce přestala pracovat a z jejího výrazu se dalo poznat, že se co nevidět obává katastrofy. Na tom však nebylo nic neobvyklého – hubená, bledá teta se vždy tvářila, jako by měla už zítra stanout před posledním soudem. Teplá voda poprvé šplíchla na podlahu v chodbě, ale jenom proto, že dívce vběhl pod nohy hloupý šedivý kocour. Mokrá nadílka mu dopadla na hřbet, což ho k smrti vyděsilo a zmizel jako pára nad hrncem směrem ke kuchyni. Charlotta se musela na schodech dvakrát zastavit, protože téměř ztratila maminčin světlemodrý vlňák. Voda znovu vyšplíchla a dívka se pokusila utřít louži bosou nohou. Nahoře ve zšeřelé chodbě stál Paul v krátké noční košili u zábradlí a napjatě sledoval, jak sestřenice se džbánem udržuje rovnováhu. Když se i s břemenem dostala bez úhony nahoru, zatvářil se zklamaně.

„Začaroval jsem tě,“ ušklíbl se. „Teď ti ten džbán spadne.“

„Jdi pryč!“

„Spadne, spadne…“

Těsně před ní tajtrlíkoval a dělal všelijaké opičky a grimasy, ale neodvážil se do ní strčit, protože kdyby se nádoba opravdu roztříštila, měl by kvůli tomu velké mrzutosti.

„Máš žluté oči jako kocour!“ zvolal posměšně, když už stála přede dveřmi ložnice a on musel přestat vyvádět. „Kočičí oči, čertovské oči…“

Byla opravdu škoda, že tu nebyl její bratr Jonny, který byl dal Paulovi za vyučenou, i když je o dva roky mladší než bratranec. Charlotta by Paulovi také ráda jednu vlepila, ale musela držet džbán – a kromě toho je dívka, a ty se přece neperou.

V ložnici byly ještě zatažené závěsy, ale škvírou dopadal do místnosti jako úzký zlatý závoj sluneční paprsek. Když se Klára posadila na posteli, polechtal ji přímo na obličeji a donutil ji zamžourat.

„Ettje!“ zvolala potichu Klára k sestřině posteli.

„Pšt!“ napomenula ji Charlotta a zavrtěla hlavou. „Nech ji v klidu spát.“

Vzala z komody lavor a postavila jej na podlahu, aby se do něj dala snáze nalít voda. Poté musela pomoct Kláře se vstáváním. Těžká peřina jí spočívala na nohou jako olověné závaží, protože v noci se opět všechno peří sesunulo dolů. Sestřenici to dalo trochu námahy, aby si klekla na podlahu, ale nestěžovala si; stejně jako Charlotta namočila do lavoru žínku, aby si otřela obličej. Opláchla si teplou vodou ruce a paže, pak následovala prsa. Kvůli tomu si musela rozepnout a stáhnout noční košili, ale nikoli až přes břicho, to by bylo nevhodné. Všeho, co se nacházelo pod pupíkem, se v žádném případě nesměla dotýkat mokrou žínkou; tam bylo vůbec třeba sahat co možná nejméně. Jenom nohy bylo třeba umýt, ale pouze ke kolenům. Jednou týdně se děti koupaly, nejdřív dívky, potom chlapci, aby se voda na tělesnou očistu využila opravdu bezezbytku. Ale jen úplně malé děti při tom byly nahé, ty starší – i Charlotta – si nechaly na sobě košilku.

Klára měla světlou kůži, její prsa a paže připadaly Charlottě velmi průhledné a hubené, ale byly zcela normální a na rozdíl od nohy řádně rostlé. Obličej měla úzký, nos trochu příliš velký a modré oči orámované stíny – za to zřejmě mohla skutečnost, že byla dříve tak často nemocná. Neměla ovšem pihy jako Ettje, kterou tyhle tečky na čele a nose zlobily a už jednou se je pokusila přepudrovat bílou moukou. Moc to nepomohlo, hnědé skvrnky i nadále moukou prosvítaly, a navíc si od babičky vysloužila mlaskavý pohlavek. V domě Dirksenových se potravinami neplýtvalo – a už vůbec ne z marnivosti, která byla těžkým hříchem.

„Přála bych si takové vlasy jako ty,“ zašeptala Klára. „Tak husté a takové lokny.“

Vyždímala hadr, přehodila ho přes okraj lavoru a sáhla po Charlottině dlouhém copu. Nikdy na něj nebylo zapotřebí stuhy nebo spony; stačilo omotat konec kolem prstu, tak vzniklo očko, které udrželo cop zapletený.

„To si radši nepřej, při česání to hrozně tahá!“

„Jsou na dotek tak hebké a lesknou se modře.“

„Modře?“ zachichotala se Charlotta.

„Nejsou úplně modré, jen trochu, když na ně dopadá světlo. Černomodré. Stříbřitě modré…“

Charlotta vrhla na konec copu kritický pohled a zavrtěla hlavou. Zvedla ho, aby na něj dopadal mihotavý slunečný paprsek, který teď byl ještě trochu světlejší a širší. Přitom narazila kolenem do lavoru a voda vyšplíchla na podlahu. Klára polekaně ustoupila, aby si nenamočila košili.

„Co to tam vyvádíš?“ ozvala se Ettje z postele. „Utři to, Charlotto! Jestli voda prosákne mezi prkny, bude dole kapat do obývací místnosti.“

„Ta troška…“

„Tak dělej! A potom se oblečte. A koukejte sebou pohnout!“

Ettje vstala z postele, zběžně se podívala do poloslepého zrcadla na zdi a sama na sebe se ušklíbla. S láteřením zvedla lavor na prádelník a závistivě přihlížela, jak Charlotta otevřela dřevěné víko své bedny.

„Podívej, tohle by ti mohlo padnout, Kláro!“ zašeptala Charlotta.

„To je na mě moc slavnostní.“

„Zítra je sváteční den a půjdeme do kostela, takže to je přesně ono. Ty šaty šila maminka, látka pochází z Indie. Sáhni si, jak je hladká.“

Ettje je přestala sledovat, otřela si žínkou obličej a hlasitě zafuněla. Bylo jí čtrnáct a už měla ženské tvary, Charlottino prádlo by jí beztak bylo malé a šaty příliš krátké. Přesto to bylo nespravedlivé.

„Učešte si vlasy! Nepoflakujte se tam!“

Charlotta musela vlézt pod postel, aby vylovila ošklivé dřeváky, které nosila v babiččině domě. Při vstávání zvědavě pokukovala po Ettje, která si právě stáhla noční košili. Maminka se před dětmi nikdy nesvlékala, a proto Charlottě připadalo vzrušující prohlížet si Ettjina ňadra. Vypadala komicky, jako dvě nateklá komáří štípnutí. Levá strana byla trošku větší, pravá musí asi ještě dorůst. Opravdová prsa to nebyla – když se Ettje oblékla, nebylo vidět vůbec nic. Charlotta byla ráda, že má v tomto ohledu ještě trochu času. Za nic na světě nechtěla mít na hrudi takové komické otoky. Proč se prostě jednou ráno neprobudí s pevnými a vyvinutými ňadry, jak mají opravdu vypadat?

Klára už byla na schodech. Charlotta se kolem ní prosmýkla a pomalu kráčela před ní.

„To nemusíš, Lotte. Seběhni do kuchyně, já za tebou za chvíli přijdu,“ zašeptala zahanbeně Klára.

„Musím jít pomalu jen proto, že jsem si předtím narazila palec o sloupek u postele!“

Klára často na schodech uklouzla, což nikoho tady v domě nijak zvlášť nevzrušovalo – všichni si už na to zvykli. Charlotta ale nechtěla, aby si Klára ublížila, a proto scházela dolů těsně před ní; Klára se jí tak mohla zachytit, kdyby klopýtla.

Dole dřepěl na kuchyňském stole Paul, cpal se chlebem namazaným máslem a k tomu připíjel teplé mléko. Teta Fanny přitiskla bochník k hrudi a krájela tenké krajíce, ke kterým se podávalo máslo a rozvařená a nastavovaná hnědočerná hrušková povidla. Babička připravovala snídani pro dědečka, který ji sní jako vždy ve své malé pracovně. Na podnosu stál velký hrnek kávy s mlékem, vedle něj ležely na talíři dva krajíce chleba vydatně namazané máslem a povidly. Ostatní členové domácnosti si kávu vychutnali nanejvýš o svátcích nebo když přišla návštěva.

„Teď to musí jít ráz naráz!“ přikázala babička Gréta. „Ettje musí zajít k řezníkovi a potom ještě na trh. Paul jí pomůže odnést nákup. Klára zůstane tady na praní ponožek a Charlotta nám pomůže s úklidem.“

Babička byla jako vojevůdce – když rozdělovala práce, museli ji všichni poslouchat. Zítra budou svatodušní svátky, takže celý dům musí zářit čistotou. Podlahy bylo třeba vytřít a postele natřást, na nábytku nesmělo zbýt ani smítko prachu, což především platilo o obytné světnici, kdyby se dostavila nečekaná návštěva.

Pro Charlottu nebyl úklid zrovna příjemná a povznášející práce. Doma v Emdenu na to měli služebnou. I prádlo odnášela nějaká žena, maminka prala jen drobné osobní věci.

„Neměla bych raději jít taky na trh, babičko? Určitě se pamatuješ, že jsem nedávno sehnala vejce i máslo levněji.“

Babička Gréta beze slova zašla do spižírny, aby tam vzala z háku uzený špek. Mlčela i poté, co ho kus odřízla a nakrájela na kostičky.

„Ušetřili jsme čtyři feniky, protože umím tak dobře smlouvat,“ naléhala Charlotta a dopřála si pořádný doušek z hrnku s mlékem. „Když budu dnes znovu vyjednávat, ušetříme možná další čtyři nebo pět feniků.“

V předsíni zaklapaly dřeváky. Do kuchyně vešla Ettje a stačila ještě zaslechnout, co Charlotta říká.

„S ní na trh nepůjdu, babičko. Stydím se před lidmi, když začne čachrovat.“

„Ty máš nejspíš peněz na rozdávání, co?“ obořila se na ni babička, aniž vzhlédla od práce. Nebylo pro ni snadné odvolat původní příkaz, ale čtyři feniky byly čtyři feniky a peněz se nedostávalo.

„Bůhví, odkud máš takový talent,“ zavrčela na Charlottu. „Od svého otce určitě ne. Tak běž s nimi na trh a zkus štěstí.“

Ettje roztrpčeně žvýkala chléb. Neměla ani příležitost vylít si na Charlottě zlost, protože si teď musela vštípit do paměti pokyny od babičky. Vyzvednout u řezníka předem objednanou pečeni a vzít k ní tři jitrnice a tři malá jelítka. Na trhu koupit půl kila másla, cibuli, vejce, tři čerstvé chleby… A balíček tabáku. Ten úkol doprovodila tichým povzdechem, protože dědeček prostě nechtěl odvyknout kouření dýmky. Ettje obdržela odpočítané peníze na ruku a obřadně je zavázala do kapesníku, aby je v žádném případě neztratila. Paul bleskurychle přinesl ze spižírny velký nákupní koš a ochotně se postavil po boku starší sestry; obával se, že zůstane doma, protože teď přece mohla s nesením nákupu pomoct Charlotta. Věděl, že by pak musel místo ní zametat, což byla práce, kterou z duše nenáviděl.

Měl štěstí. Babička Gréta dosud projevovala malou slabost pro úpěnlivě prosebné klukovské oči, takže mu přikázala, aby si zapnul kabát a vytáhl si ponožky. To bylo všechno.

Venku je uvítalo jasné oslepující květnové slunce, keře se svěže zelenaly a vedle domovních dveří se na zemi leskla velká bílá skvrna. Pocházela z vlaštovčího hnízda pod střechou, z něhož se teď ozývalo horlivé cvrlikání. Naproti, na opačné straně ulice, kvetly ovocné kordony, dlouhou řadu rozložitých větví halila bílá, narůžověle lemovaná nádhera. Když zafoukal větřík, odvál okvětní lístky jako sníh přes zahradní cestu a vznášely se dokonce až na ulici.

Ulrichstraße byla od trhu dost vzdálená a Ettje, která byla vůči krásám jara naprosto slepá, pobízela ke spěchu. Míjely je sousedky s plnými koši, některé za sebou táhly i vozík nebo trakař, na němž mezi uzlíčky, láhvemi a koši seděly děti, které ještě nedokázaly jít tak daleko. Charlotta se dávno naučila, že musí přívětivě zdravit, protože tady v Leeru to nebylo jako v Emdenu, tady se všichni znali. Pastor Henrich Dirksen byl všude velmi váženou osobou, i u reformovaných, ačkoli ti přece nevyznávali pravou křesťanskou víru, a tak se vždy nějaká žena zastavila, aby prohodila pár slov. Vnučka pochází z Emdenu? A kdepak nechala mladšího bratra? Na takovou otázku Charlotta odpovídala, že její rodiče a bratr cestují do Indie, a s nepříjemným pocitem vnímala dotěrné pohledy. Občas měla dojem, že zdejší ženy tohle všechno už dlouho vědí a chtějí na ni jenom zvědavě civět a vyptávat se; nejspíš se chtějí dozvědět, jestli mluví čistou němčinou, a nikoli třeba anglicky nebo hindsky.

„Zůstaneš u babičky až do léta? To ji určitě potěší, jsi opravdu bystré děvče!“

Nad městem kroužili rackové, bělostně opeření zloději se špičatými zobáky; přilétali od přístaviště rybářských člunů, kde tu a tam pro ně něco zbylo. Květnové slunce rozzářilo skrovnou zeleň na ulicích a v předzahrádkách, ale Charlottě přesto připadalo tohle město šedé a podivně bezútěšné. Domy byly nízké, cihly tmavě zbarvené od větru a deště, mezi domy stály polorozpadlé kůlny, rozviklané přístřešky na palivové dřevo a všelijaké haraburdí, našly se tu i zničené čluny, které trouchnivěly. Větrné mlýny otáčely lopatkami jako skřípavé, třepotavé nestvůry a vydávaly zvuk, který Charlottě kupodivu dodnes naháněl strach, ačkoli ho při dřívějších návštěvách v Leeru vždy považovala za veselý. Možná jí město připadalo ošklivé i proto, že ještě nekvetly růže, které všude lemovaly domovní dveře, nebo třeba důvod spočíval jednoduše v tom, že by teď tak ráda pobývala na lodi s Jonnym a rodiči. Až do pozdního léta – to bylo tak dlouho, že se nevyplatilo odpočítávat dny, byl to celý život, věčnost…

„Když budeš zase smlouvat a ušetříme peníze, mohli bysme si koupit pendrek,“ nadhodil Paul.

„To ne!“ odmítla energicky Ettje. „Zvedá se mi po něm žaludek.“

Charlotta rozhořčeně mlčela. Kdyby už smlouvala, tak jenom proto, aby zapůsobila na babičku a vyslechla její chválu, až jí ušetřené feniky vysází na stůl, ale rozhodně ne proto, aby pro Ettje a Paula tajně koupila nějakou sladkost, protože to by byl sprostý podvod.

Odbočili z Osterstraße doleva do Norderstraße, kam už doléhal hluk trhu. I v malých krámcích a dílnách panoval činorodý ruch a Paul s velkým košem v ruce div nenarazil do koňského povozu, na který právě naložili sudy s pivem. Na poslední chvíli Ettje mladšího bratra strhla nazpět a využila příležitost k tomu, že mu vlepila dva mlaskavé pohlavky.

„Hlupáku! Dostala bych od babičky výprask, kdyby ses dostal pod podkovy.“

Charlotta je už předběhla, takže slyšela Paulův brekot jen slabě, a navíc jí splýval s hlučným prostředím. V Pfeffergasse, která ústila na náměstí před radnicí, byly dvě vysoké úzké výkladní skříně patřící k obchodu s koloniálním zbožím Julia Ohlsena. Takový obchod neexistoval ani v Emdenu, protože tady bylo možné obdivovat vycpanou hlavu skutečného lva. Visela za vystaveným zbožím na dřevěné příčce, obrovská, lemovaná černohnědou hřívou a s otevřenou tlamou, takže bylo vidět žluté trháky. V kožešině bylo sice několik děr po molech a také nozdry byly poškozené, přesto před obchodem pořád postávalo hodně zvědavců, především děti.

Charlotta zpočátku cítila totéž jako všichni ostatní návštěvníci: hrůzu smíšenou s podivně blaženým pocitem, takže se od pohledu na mrtvou šelmu nedokázala odtrhnout. Časem ale pocítila se lvem soucit. Jaký nádherný král pouště to musel být, když ještě žil na svobodě ve své vlasti – a teď visí tady na dřevěné stěně, živé oči nahrazené hnědými skleněnými kuličkami, a všichni lidé na něho zírají. Škoda že neexistuje kouzlo, jak ho zase přivést k životu. Bylo by to veselé, kdyby najednou zařval, tak mohutně, jak to dokáže jenom lev. To by se ti hloupí čumilové rozprchli, někteří by možná dokonce omdleli a děti by se rozbrečely.

„Až vyrostu, budu lovit divokou zvěř,“ zaslechla těsně za sebou Paulův hlas. „Zastřelím puškou všechny lvy. To je docela snadné.“

„Hlavně si dávej pozor, aby tě některý z nich předtím nesežral!“

Ettje čekala u stánků. S Paulem už zašla k řezníkovi a zlobila se, že Charlotta poodběhla.

„Doma to na tebe řeknu. Už mě nebaví poslouchat výčitky, že jsme se vrátili pozdě.“

Charlotta na to nereagovala, ale podle ní si Ettje počínala dost hloupě. Proč tak pospíchá, aby zase byli doma? Vždyť tam musí celý den jen vytírat a uklízet.

„A teď sebou koukejte pohnout – potřebujeme ještě máslo, cibuli, vejce a chleba.“

Trh byl kvůli nastávajícím svátkům větší než obvykle. Prodejní pulty stály natěsnané jeden vedle druhého kolem tmavočervené cihlové budovy, kde se vážilo. Všechno zboží, ať už přivážené nebo odvážené, se přece muselo zvážit. Trhovkyně dřepěly rozkročmo na bednách, počítaly vejce v papírových sáčcích, vážily zeleninu a máslo a všude zněl živý hovor, smích, tu a tam i hádka. Obchodníci s rybami a drůbeží se nacházeli tak blízko u břehu Ledy, že si člověk dělal starosti, aby jim zboží neodnesla voda. Zato po skončení trhu to měli snazší: bedny a prkna stačilo odnést jen pár kroků na čluny.

Charlotta, kterou v těsném závěsu následovali Ettje a Paul, se prodírala mezi lidmi, prohlížela si zboží a zjistila, že dnes to bude mít těžké, protože obchody šly dobře. Dokud tu byl nával kupců, žádný rolník nic levněji neprodá.

„Musíme počkat,“ upozornila. „Teď se nedá nic dělat.“

„Na co bysme čekali?“ reptala Ettje. „Až všechno vyprodají? Chleba už teď dochází a za žluklé máslo nás babička nepochválí.“

„Nejdřív koupíme tabák.“

Ettje obrátila oči v sloup a zasténala. Aby se dostali k Dietrichu Zachrovi, u kterého dědeček vždy kupoval tabák, musí pořádný kus do kopce po Pfefferstraße a potom se zase vrátit na trh. Tabák se dal snadno koupit při návratu domů, bez zbytečného pobíhání sem a tam.

„Tak pojďme k Ohlsenovi, to je hned tamhle vpředu.“

„Tam ho nemůžeme koupit.“

„Proč ne? Taky přece prodává tabák.“

Ettje nevěděla proč, ale dědeček nakupoval tabák vždy jenom u Zachry. Na druhé straně nikdo na balíčku přece neviděl, z jakého obchodu pochází, a babička výslovně neřekla, kde mají tabák koupit.

„Půjdeme k Ohlsenovi!“ zafňukal Paul. „Pohladím si tam lva. Chci mu strčit ruku do tlamy. Prosím, Ettje, pojďme k Ohlsenovi!“

„Všechno musí být pořád podle toho, jak si to Charlotta usmyslí!“ rozčílila se Ettje. „Budu opravdu ráda, až se zase vrátíš do Emdenu!“

„A co teprve já!“ opáčila zamračeně Charlotta.

Pracně si razili cestu tlačenicí. Ettje k sobě pevně přitiskla koš s masem a uzeninami, protože se obávala, že by se zloděj mohl dostat pod šátek a ukrást salám. Před Ohlsenovým obchodem se zastavila a prohlásila, že raději počká venku.

„Ty seš zkrátka strašpytel!“ utrousil pohrdavě Paul.

Charlotta ji prohlédla. Kdyby se to provalilo, mohla Ettje pořád ještě tvrdit, že k Ohlsenovi s nimi nešla.

„Tak mi dej peníze!“

Ettje rozvázala šátek a odpočítala Charlottě na dlaň mince – přesně tolik, kolik stál tabák u Zachry. Jestli je u Ohlsena dražší, má sestřenka zkrátka smůlu.

Paul už vyběhl po schůdcích a stiskl mosaznou kliku; barevně prosklené dveře do obchodu se otevřely s hlasitým zacinkáním. I přes výkladní skříně panovalo uvnitř šero; mohly za to nejspíš vysoké police z tmavohnědého dřeva sahající kolem dokola až ke stropu a přeplněné všelijakými barevnými dózami, krabičkami a podivnými věcmi. Charlotta se zhluboka nadechla. Ve vzduchu se vznášela vůně exotického koření; určitě to byl muškát, kurkuma a pepř – ty maminka používala při vaření indických omáček s ostrou a lahodnou chutí. U prodejního pultu stály dvě ženy ve slušivých šatech a s klobouky. Byla to vdova Harmsenová a její dcera Ella, která se zanedlouho provdá za soudního čekatele Bientjeho z Aurichu. Obě ženy si zkoumavě prohlížely koření, které jim obchodník Ohlsen podával v malých plechových dózičkách, radily se a očividně se nemohly shodnout na tom, kolik ho mají koupit. Charlotta si s údivem všimla, že Ohlsen má i přes svůj pokročilý věk lesklé tmavohnědé vlasy a úplně stejné licousy; jen když úslužně sklonil hlavu, prosvítala mu mezi dlouhými kadeřemi růžová pleš. Vedle obou žen čekal postarší pán v tmavém redingotu, ztěžka se opíral o hůl a vrhal na klábosící ženy nevrlé pohledy.

„Christiane!“ zvolal Ohlsen přes rameno. „Panstvo by chtělo být obslouženo!“

Do obchodu za nimi skutečně vešli další zákazníci, dvě mladé dívky a tělnatá žena v modrých šatech, která se hned připojila k paní Harmsenové a její dceři, aby jim poblahopřála k zasnoubení.

„Christiane!“ zvýšil Ohlsen znovu hlas a tentokrát to už znělo energičtěji. Příjemně se usmál na dámy a rychle se zeptal staršího pána, čím mu může posloužit.

„Můj tabák!“

„Hned to bude, milý pane Janssone. To máme dnes krásné májové počasí, venku všechno přímo září, viďte?“

„Hlavně aby to vydrželo zítra a pozítří…“

Ohlsen sáhl naslepo do regálu po balíčku tabáku; zřejmě přesně věděl, kde leží to či ono zboží. Zároveň s cinknutím stříbrné pokladny se za prodavačem otevřely dveře. Objevil se v nich mladík, který měl na sobě zapnutou vestu a dlouhé tmavé kalhoty. Krk měl příliš tenký a ruce mu trochu vyčnívaly z kratších rukávů.

„Zeptej se, jestli můžu pohladit toho lva,“ zašeptal Paul, který se nesměle krčil za Charlottou.

„Zeptej se sám.“

Mladík se podíval na Charlottu. Měl nazelenalé oči s tmavými řasami, které mu propůjčovaly pronikavý pohled.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptal se a zrudl, protože mu náhle přeskočil hlas.

„Rád bych si pohladil lva,“ hlesl Paul.

Mladík se usmál. Charlottě připadalo, že už vypadá trochu vlídněji. Pravděpodobně neslyšel tuhle prosbu poprvé.

„Může, otče?“

Obchodník Ohlsen zpražil Paula přísným pohledem, z obličeje mu zmizel úsměv a na čele se mu vytvořila řada vrásek rovnoměrných jako vlny narážející na břeh.

„Chceme koupit tabák,“ vysvětlila rychle Charlotta. „Pro pastora Dirksena.“

„Ach, to je přece ta malá od kapitána Dirksena,“ vmísila se do hovoru paní Harmsenová. „Přijeli jste zase na návštěvu k prarodičům?“

„Jenom já,“ odpověděla Charlotta a sledovala, jak se vlnky na prodavačově čele vyhlazují. Zároveň zaslechla, jak Ella Harmsenová zašeptala: „Ta ale vypadá! No jo, její matka je přece něco jako Indiánka…“

Mladík, který se patrně jmenoval Christian, ten šepot rovněž zaslechl, protože přejížděl očima mezi Charlottou a Ellou sem a tam a kousl se do dolního rtu.

„Můžeš si na lva sáhnout, ale opatrně,“ sdělil Paulovi a vybídl ho pokývnutím hlavy. Poté se znovu zadíval na Charlottu. „Chtěla bys… chtěla by sis ho taky pohladit?“

Vlastně by to moc ráda udělala. Přejet rukou po huňaté hnědé hřívě a cítit, jaká je lví srst na dotek. Velmi jemně klouzat prstem po písečně zbarvené kožešině na čele, něžně a zároveň s nádechem strachu… Ale měla pocit, že ji tím chce mladík utěšit, protože si o ní lidé šuškali, a to jí nebylo vhod.

„Ne, díky. Chtěla bych koupit balíček tabáku.“

„Jaký druh?“

„No, prostě do dýmky.“

„Máme tady různé druhy. Jakpak vypadá balíček, který kouří tvůj dědeček?“

Pokoušela se rozpomenout, což nebylo snadné, protože dědeček si tabák pokaždé hned přesypal do svého vyšívaného váčku.

„Je na něm nějaký erb,“ napadlo ji. „Paule, víš, jak vypadá ten balíček tabáku?“

„Jsou na něm draci, meče a takové věci…“

Stoupl si na špičky, aby dosáhl lvovi na ucho. Výkladní skříní bylo vidět sestřenici Ettje, která čekala na ulici a rozhněvaně Paulovi naznačovala, aby už konečně vyšli ven.

„Je to jeden z těchto balíčků?“ zeptal se Christian a položil před ni čtyři hnědé pytlíčky, všechny s krásným potiskem.

„Ne, takové ne. Máte ještě nějaké jiné?“

„Možná ve skladu…“

Vrhl rychlý pohled na otce, který se právě třemi naznačenými úklonami rozloučil s matkou a dcerou Harmsenovými a vzápětí se otočil k pokladně. Dvě dívky obdivovaly vosky na kníry a barevné kelímky s pleťovým krémem, které byly vystavené v malé vitríně na prodejním pultu.

„Chceš jít se mnou?“ zeptal se Charlotty tiše Christian. „Sklad je hned vedle. Máme tam i kokosové ořechy a kus sloního klu.“

Jestli si myslel, že tím na ni udělá dojem, spletl se, protože takové věci jí tatínek přivážel ze svých plaveb, i velké mušle a krásné řezbářské práce z černého dřeva.

„Když to tak urychlíme, půjdu s tebou.“

Musela zajít za pult. Podržel jí dveře a rychle zase zavřel, jakmile jimi prošli. Chodba byla chladná a ponurá s nahrubo obílenými, hodně poškrábanými stěnami. Připadalo jí zvláštní, že za pečlivě udržovaným obchodem panuje taková špína a ošklivost.

Christian odsunul petlici na nerovných dřevěných dveřích a Charlotta nahlédla do úzké místnosti plné prkenných polic. Na podlaze stály jutové pytle s černým nápisem, některé byly otevřené, jiné ještě zašité. Ještě mnohem silněji než v obchodě se tu mísily nejrozmanitější vůně a vytvářely jedinou vzrušující, omamnou vůni. Byla tu cítit exotická sladkost skořice, nevýrazné, těžké aroma čaje, neklamně o sobě dávalo vědět fialkové a růžové mýdlo, vůně kávy a santalového dřeva…

„Tady je rýže,“ objasnil a ukázal na jeden z pytlů. „Pochází ze Západní Indie.“

Charlotta zírala na jutový pytel a pokusila se přečíst nápis, ale nepodařilo se jí to. Písmena se jí rozplývala před očima. Indie. Ten žok sem dopravili ze země, kde teď pobývají její rodiče a bratr.

Christian se očividně nechystal hledat tabák. Místo toho se posadil na pytel s rýží a odkašlal si. Když promluvil, hlas ho znovu zradil.

„Viděl jsem tě ve středu. Vracela ses ze školy a procházela jsi kolem luteránského kostela.“

„Tak kde je ten tabák?“

Pátravě se rozhlédl po regálech a znovu se na ni zadíval – s úsměvem a zrudlými tvářemi. Charlotta se začala cítit stísněně. Mladík si neobratně odstranil z čela hladké hnědé vlasy, které mu teď na hlavě stály jako hřebínek. „Je… je tvoje matka skutečně Indiánka?“

S nepoddajnou kšticí vypadal tak komicky, že nevlídnou odpověď, která ji užuž pálila na jazyku, zase spolkla.

„Maminka pochází z Indie,“ vysvětlila. „Její tatínek je Angličan, který si vzal za manželku ženu z Indie.“

„Ach tak…“

„A teď chci ten tabák, nebo zase odejdu!“

„Hned… počkej…“

Vyskočil a prohrabal jednu polici, za chvíli roztrhl papírový pytel. Několik balíčků tabáku spadlo na podlahu. Když je spěšně sbíral, klekl si na jedno koleno a na tmavé nohavici se objevila světlá skvrna od prachu. Nevšiml si toho, protože teď už zase vzhlédl k Charlottě a vyhrkl, jako by to ze sebe musel bezpodmínečně dostat, než bude příliš pozdě: „Jsi moc hezká, Charlotto. Mnohem hezčí než všechny ostatní dívky tady v Leeru. Viděl jsem tě už dřív, když jsi stála před výkladní skříní. Ten lev se ti líbí, viď? Až mi bude jednoho dne patřit, daruju ti ho…“

Nevěřícně na něho zírala. Co to tu plácá za nesmysly? Se zježenými vlasy, zrudlým obličejem a tenkým krkem jí najednou připadal pošetile přihlouplý.

„Ukaž mi ten balíček!“ přikázala stroze. „Kdepak, ty jsou taky jiné. Já už půjdu.“

Vůbec ho to neudivilo, pravděpodobně už věděl, že to není ten správný tabák; přesto působil dost zkroušeným dojmem.

„Já ti jeden z nich daruju.“

„No to si snad děláš legraci!“

Stála už na chodbě. Co si vlastně ten mladík představuje? Že od něho bude přijímat dary? To ji snad má za holku z chudobince?

„To je reklamní dárek,“ trval na svém a vyběhl za ní. „První balíček je zadarmo. Jestli ten tabák tvému dědečkovi zachutná, může ho vždy kupovat u nás.“

To sice znělo zajímavě, ale pak to tedy nebyl dar, nýbrž zkušební vzorek – asi jako když rolníci na trhu nabízejí zákazníkům na ochutnání kousek jablka nebo švestku.

„Tak dobře, já si ho vezmu.“

Rychle jí strčil balíček do ruky a otevřel dveře vedoucí do obchodu. Tam už teď byla hlava na hlavě; kromě obchodníka Ohlsena obsluhovala zákazníky i Christianova matka, štíhlá, obstarožně vyhlížející žena v tmavých šatech s bílým krajkovým límcem.

Paul už tady nebyl a vypadalo to, že ani Ettje venku nečeká; určitě se s Paulem vrátila na trh.

„Takže když se zítra uvidíme v kostele, pozdravíš mě?“ chtěl vědět Christian.

„Ahoj, už musím jít.“

Nechala ho stát a protlačila se mezi zákazníky ke dveřím. Ettje teď samozřejmě nakoupí bez ní a za všechno zaplatí plnou cenu, ta hloupá nána. Teprve když už byla jednou nohou z obchodu, uvědomila si, že se zachovala dost nezdvořile – přece jen mohla babičce vysázet na stůl pěknou sumičku, peníze za celý balíček tabáku.

„Moc děkuju!“

Nevěděla, jestli to ve změti hlasu bylo slyšet, ale bylo jí to jedno – poděkovala, a tak se to slušelo a patřilo, vždyť jí ten mladík prokázal laskavost. Tím to ale také končí.

Musela chvíli hledat, ale pak objevila Ettje u stánku hned na počátku Pfefferstraße. Postavila koš před sebe na zem, ale Charlotta už z dálky viděla, že je mnohem plnější než předtím. Určitě už nakoupila chléb, možná i cibuli.

„Tebe už nikdy s sebou nevezmu!“ zasyčela Ettje. „Myslíš si, že chci tady vystát důlek a nechat se očumovat od lidí?“

Nakoupila jen tři chleby – to bylo docela štěstí. Na tržišti sice dosud panoval čilý ruch, ale nejlepší doba už pominula. Hospodyně, které chodily na nákup brzy ráno, protože na svátky toho musely ještě hodně zařídit, už byly zase doma. Teď byli na cestě opozdilci a také mládež a děti; tihle zákazníci jen okukovali, ale v kapsách měli málo peněz. Charlotta znala sedláka u stánku se zeleninou, podsaditého muže s vrásčitým obličejem a malýma světlemodrýma očima jako sele, který pokaždé předstíral nevlídnou mrzutost, ale když u toho nebyla jeho žena, dalo se s ním vyjednávat.

„Podívám se po Paulovi,“ vymluvila se Ettje, které Charlottino smlouvání o cenu připadalo trapné. „Dávej pozor na košík.“

„Dej mi peníze!“

Charlotta uzavřela obchod těsně předtím, než se selka vrátila z nákupu u hokynáře. Jak dokazoval mužův úsměšek, přišel si i on při spěšném přetahování na své. Nakoupila máslo, cibuli, brambory a tucet vajec a ušetřila přitom deset feniků, když k tomu ještě připočetla peníze za tabák, dávalo to úctyhodnou částku ve výši jedné marky a dvaceti feniků.

Pod nesouhlasným pohledem selky se snažila odvléct těžký koš. Nakonec se ukázala Ettje a pomohla jí ho nést. Na břehu Ledy, kde obchodníci už nakládali bedny a prkna na čluny, musely znovu hledat Paula. Nakonec ho objevily uprostřed skupiny stejně starých chlapců, kteří dřepěli u vody a házeli klacíky po kachnách a raccích.

„Už je poledne,“ naříkala Ettje. „Kvůli vám dostanu vynadáno a o svatodušních svátcích budu mít doma zaracha.“

Charlotta by jí to přála z celého srdce, ale byla si jistá, že babička změní názor, až uvidí ušetřené peníze. Při návratu domů se o nich sestřenici nezmínila ani slůvkem; tušila, že především tu záležitost s tabákem raději poví jen babičce. V žádném případě ne Ettje nebo tetě Fanny, které by zase jenom vytřeštily oči a syčivě nasály vzduch, přičemž by si rukou zakryly ústa – jako vždy, když někdo udělal něco zakázaného nebo nepatřičného.

Všichni cítili palčivé květnové slunce a znovu si uvědomili, že návrat je nějak delší než cesta na trh, už jenom proto, že museli vláčet nákupy. Když Paulovi upadla taška s brambory na dlážděnou silnici a museli sbírat kutálející se hlízy, zůstala Ettje nezvykle klidná, jen si povzdechla a prohodila, že na tom už teď nezáleží. Charlottu naopak zdržení rozzlobilo, protože si co nejrychleji chtěla vychutnat svůj triumf.

Obloha byla šedomodrá, jen nahoře na severu po ní táhly bílé bachraté obláčky, vláknité jako hustě upředená síť. Vítr navál před vchodové dveře dědečkova domu koberec z vadnoucích okvětních lístků, které se lepily Charlottě na boty, když po nich spěšně přeběhla a prudce otevřela dveře.

V kuchyni nebyl nikdo kromě kocoura, který spal stočený ve své bedně. Na kamnech bublal velký železňák, na kterém poskakovala poklička. Bylo cítit, že se v něm vaří mrkev se slaninou.

„Určitě už obědvali a teď uklízejí,“ nadhodila stísněně Ettje.

„Ale hrnec je přece ještě plný,“ konstatoval poučeně Paul. „Jinak by z něj nic neprskalo.“

„Možná přišla nějaká návštěva!“

Den před svátkem vlastně nikdo nechodil, nanejvýš sousedka, která si chtěla půjčit vejce nebo hrnek mouky a trochu si poklevetit. Ta by ale seděla v kuchyni u tety Fanny.

Návštěva, to by byla dobrá zpráva pro Ettje a Paula, protože tím by se odsunul trest za pozdní návrat. Naopak pro Charlottu, která div nepraskla pýchou a chtěla se co nejdřív pochlubit babičce, by to znamenalo mrzutost.

Děti se po špičkách odplížily nazpět do předsíně, zastavily se přede dveřmi do světnice a naslouchaly. Správně, tam se mluvilo; bylo slyšet hluboký mužský hlas, který Charlottě připadal povědomý.

„To je superintendant Doden,“ zašeptala Ettje. „Co asi u nás zrovna dnes pohledává?“

„Někdo se tam smál,“ poznamenal Paul s uchem přitisknutým ke dveřím. „Vlastně ne, spíš myslím, že tam někdo pláče.“

„To je maminka.“

Všichni sebou škubli, protože Kláru na neosvětlených schodech nikdo neviděl. Seděla dole na posledním stupni; teď vstala, aby se k nim dobelhala.

„Nesměla jsem dovnitř,“ zašeptala. „Proto tady sedím a čekám.“

„Co se stalo?“ vyzvídala Ettje. „Snad není maminka nemocná?“

Vtom se otevřely dveře od světnice a Paul, který měl ucho dosud na klíčové dírce, bleskurychle uskočil. Na pastoru Dirksenovi nic nevypadalo nezvykle, kromě červených žilek v očích a vousu, který se nečekaně chvěl.

„Charlotto,“ oslovil dívku, aniž by dbal na další přítomné. „Pojď se mnou nahoru do pracovny.“

Ostatní vrhli na Charlottu zaražený, nesmělý pohled – určitě vyvedla něco mimořádně ošklivého, když se o to má postarat sám dědeček.

Dívka se letmo podívala do obytné místnosti a výjev, který se jí naskytl, se jí vryl do paměti, jako by ho někdo vytepal do oceli. Masivní tmavohnědá pohovka s háčkovanými polštáři, na které upjatě seděl hubený policista s černým kloboukem v rukou. Babička v křesle vedle kytice umělých vějířových kapradin zhotovených ze šedých peříček. Její křečovitě zavřené oči a tmavě žilkovaná ruka, kterou si tiskla k ústům. Barevná hra květnového slunce v malých okenicích, sošky na komodě a mezi nimi vyčnívající bílý mramorový kříž, který tatínek kdysi přivezl z Jižní Ameriky. Část tmavomodrých šatů tety Fanny – zbytek zůstal zakrytý za dveřmi.

Dědeček stoupal po schodech pomalu, krok za krokem; levou rukou se přidržoval dřevěného zábradlí. Charlotta cítila jeho sípavý dech, ale nezastavil se, aby si odpočinul. Nahoře v malé pracovně stála dosud neustlaná Paulova postel, chlapcova noční košile ležela na prkenné podlaze a vedle ní spočívala bota a dvě ponožky.

Den skončil v této malé, šeré místnosti, před psacím stolem z dubového dřeva, protože vše, co se stalo potom, mělo být navždy vymazáno z Charlottiných vzpomínek. V paměti jí zůstal jen strnulý obličej dědečka, barva jeho kůže, která jí připadala téměř stejně bílá jako vlasy a vous, a jeho namodralé, úzké rty.

„Odteď zůstaneš u nás, mé dítě.“

„Do léta – to přece vím, dědečku.“

„Ne, Charlotto. Navždy.“

Odmítala tomu uvěřit. Jonny a její rodiče jsou na lodi někde daleko na rozlehlém oceánu, takže je nikdo nemohl vidět. A už vůbec ne rejdařství v Brémách, které napsalo dopis superintendantovi Dodenovi. Tam nevědí nic, neznají ani dědečkovu adresu, jinak by přece ten dopis poslal přímo jemu.

„Bouře zuřila u pobřeží, nedaleko Bombaje,“ vzlykala teta Fanny, když černě odění návštěvníci seděli v obývacím pokoji. „Už viděli břeh, ale nákladní trojstěžník kvůli vichřici znovu zamířil na otevřené moře. Za několik dní moře vyplavilo trosky na souš. Nikdo nepřežil, všichni teď leží hluboko na dně…“

Teta Fanny plakala až strašlivě usedavě, zvláště když jí naslouchali smuteční hosté. S oblibou také vyprávěla o svém zesnulém manželovi Petru Buddeovi, který byl knihvazač. Měl malou dílnu na Süderkreuzstraße a vždy příliš mnoho pracoval. Prach a klih u něho vyvolaly kašel, z kterého vznikl zánět plic a nakonec souchotiny.

„Koho Pánbůh miluje, toho křížkem navštěvuje…“

„Moře si vezme svou oběť vždy, když se to nejmíň očekává…“

„Teď je to malé děvče úplně samo na světě.“

Charlotta si musela obléknout černé šaty a teta Fanny ji zavedla do obývacího pokoje, kde byli smuteční návštěvníci pohoštěni kávou s mlékem a koláčem. Všichni se ji snažili utěšit, dovolávali se Všemohoucího jako jejího ochránce a – což bylo nejodpornější – některé ženy si ji mateřsky přitiskly k hrudi, div ji neumačkaly, a přitom ji se vzlykotem hladily po vlasech.

„To přece není pravda,“ zašeptala Kláře večer v posteli. „Až skončí léto, přijedou, aby si mě odvezli. A příště už pojedu s nimi – to mi tatínek svatosvatě slíbil.“

„Máš pravdu,“ zaševelila Klára. „Určitě se vrátí. Budu moc smutná, až zase odjedeš do Emdenu, Charlotto.“

„Nemusíš kvůli tomu truchlit, Kláro. Poprosím maminku, jestli bys u nás nemohla bydlet. Pak zůstaneme navždy spolu.“

„Tak už ticho!“ zasyčela teta Fanny ze své postele. „Z vás by se člověk zbláznil. Od rána do večera se musím otáčet, k tomu ještě ten zármutek – a pak ani v noci nemám klid!“

V neděli po svatodušních svátcích v luteránském kostele proběhla smuteční slavnost za rodiče a Jonnyho, na kterou se dostavilo mnoho příbuzných. Vpředu u oltáře se skvěla pestrobarevná záplava kytic a věnců a svatostánek, ve kterém se obvykle vznášel pach vlhkého kamene a dřeva, nasládle voněl po jarních květech. Charlotta se musela posadit do lavice v první řadě mezi babičku a dědečka. Slyšela vzlykat tetu Fanny a Ettje, i teta Edine z Aurichu a její dvě dcery Marie a Menna po celou dobu plakaly. Prarodiče seděli s kamennými výrazy a jen podle lesklých očí babičky a křečovitě sevřených rukou bylo vidět, že má slzy na krajíčku.

Když varhany dohrály, prarodiče vstali a Charlotta s nimi musela projít prostřední uličkou mezi lavicemi ke kostelním dveřím. Následovali je oba bratři jejího otce, Vilém a Gerhard, teta Fanny s Ettje, Klára a Paul a hned za nimi vykročila teta Edine se svým mužem, pastorem Harmem Kramerem, a oběma dcerami. Ostatní zůstali sedět a upřeně na ně hleděli, jak kolem nich procházejí. Bylo skličující, že všichni byli očividně skálopevně přesvědčení o tom, že Charlottini rodiče a Jonny jsou mrtví. Když někdo zemře, vystaví se přece rakev, do které se uloží jeho mrtvé tělo. A na hřbitově je hrob s květinami a železným nebo kamenným křížem. Teprve potom je někdo mrtvý – ne že se prostě jen ztratí kdesi na moři. Možná ztroskotali na nějakém ostrově. Vylodili se v Africe. Nebo loď ještě někde bloudí po nekonečné hladině oceánu a za několik dní zakotví v bombajském přístavu.

Učitelé ve škole ji hladili po vlasech a litovali jako „chudáka děvče“, pár chlapců a dívek ji ujistilo, že je jim to moc líto, ale většina spolužáků se chovala jako vždy. Charlottě se škola v Leeru protivila, připadala jí ponurá a ošklivá, děti byly hloupé a neměla tam žádnou kamarádku. Chtěla se vrátit do školy v Emdenu, tam si mohla hrát s Ernestinou a Julianou, vedle ní seděla tělnatá Anna se zrzavými copy a učitelka dokonce uměla anglicky. Maminka většinou používala právě tento jazyk; když mluvila německy, znělo to často komicky, protože dělala spoustu chyb.

Dědeček teď často pobýval v Emdenu. Občas s sebou bral babičku, takže děti zůstaly samy s tetou Fanny, a když se vrátily ze školy, jedly v kuchyni.

„Ty jsi bohatá,“ prohodila nepřejícně Ettje. „Dostaneš všechno, co patřilo tvým rodičům.“

Charlotta upřeně zírala do talíře s polévkou a pomalu míchala lžící žlutohnědou hmotu. Fazole, mrkev, cibule, kousky brambor, kořenová zelenina. Proč jenom si nemůže zacpat uši? Proč pořád ostatní říkají takové věci, které přece nemohou být pravdivé?

„Já nic nechci!“

„Můžeš mi to darovat!“

„Nedostaneš vůbec nic. Nikdo nic nezíská.“

„Ale ano! Ty! Babička povídala, že prodají váš dům v Emdenu a veškerý nábytek a všechno ostatní, co v něm zbylo. Všechno! A za to dostanou spoustu peněz, které budou patřit tobě.“

Charlotta pustila lžíci, vyskočila a vztekle hrábla do zacuchaných vlasů sestřenice.

„Lžeš!“ zavřískala a škubala Ettje za kštici. „Nemůžou náš dům prodat, protože jim nepatří. Je tatínkův!“

Ettje naříkala a pokoušela se osvobodit. Přitom ponořila nos do talíře s horkou polévkou, a kdyby rychle nezasáhla Klára, polévka by i s talířem skončila na podlaze. Teta Fanny bez okolků uchopila Charlottu za paže a posadila ji zpátky na židli a poté vlepila neteři dva mlaskavé pohlavky. Vzápětí se naklonila přes stůl, aby se s jedním výchovným dostalo i na brečící Ettje.

„Já jsem přece nic neudělala!“ zaskučela Ettje.

„To je za tvou nevymáchanou pusu!“

„Mluvila jsem čistou pravdu!“

„Ticho! Teď budeme jíst. Potom se postaráš o nádobí, Ettje. A Charlotta zamete.“

Charlotta neplakala. Mlčky seděla nad talířem a skoro ani necítila, jak jí po fyzickém trestu žhnou tváře. V nitru jí narůstala temná bolest, která se nezadržitelně rozlévala po celém těle. Tatínek ani maminka tu už nebyli, teplo, opora, ochrana, kterou jí rodiče skýtali, s nimi zmizela. Jejich rodinný dům se mohl beztrestně prodat, maminčin nábytek, tatínkovy knihy a sbírky, její hračky i Jonnyho rytířský hrad s jezdci a koňmi. Teta Fanny ji teď beztrestně mohla pohlavkovat, protože se už nemusela obávat, že ji za to tatínek vyhubuje.

„Však ještě uvidíte, až se vrátí!“ zvolala vzdorovitě Charlotta.

Poplakala si až večer, když ležela s Klárou v posteli a Ettje s tetou Fanny byly ještě dole v kuchyni. Klára ji oběma pažemi objala a Charlotta vzlykala do noční košile sestřenice tak, až látka zvlhla.

„To nic,“ zašeptala Klára, když se Charlotta uklidnila; obě dívky se pevně objímaly, aby společně vklouzly do světa snů a zapomnění. „Hlavně že ses vybrečela.“

Skončilo jaro a začalo léto. Nad pohovkou v obývací místnosti teď visela zarámovaná fotografie, kterou si nechala pořídit Charlottina maminka krátce před odjezdem v jednom emdenském ateliéru. Seděla v krásných šatech na židli, za ní stál tatínek v kapitánské uniformě, ale bez čepice, takže bylo vidět kučeravé světlé vlasy. Fotograf postavil Jonnyho a Charlotu napravo od maminky, Jonny měl na sobě kabátek a k němu pumpky a vysoké boty, které byly tak těsné, že ho maminka musela dlouho přemlouvat, aby si je obul. Tatínek se pravou rukou opíral o opěradlo za maminčinými zády, zatímco levou položil Charlottě na rameno. Občas ji trochu cvrnkl prsty, čímž ji přiměl k úsměvu. Takhle dlouho klidně stát a nehybně zírat do velkého černého otvoru fotoaparátu bylo strašlivě namáhavé; Jonny byl velmi netrpělivý a maminka mu nakonec slíbila sladkosti, aby se uklidnil.

Nad zarámovaným snímkem visela černá nařasená stuha, která trochu zasahovala do záběru. V pokoji byly ještě další novinky. Teta Fanny a babička odsunuly prádelník pod okno a na jeho původním místě teď stál maminčin klavír. Kvůli tomu došlo k prudké výměně názorů, protože teta ani babička tu klavír nechtěly mít, tvrdily, že by „zabil“ celou obytnou místnost. K Charlottinu nevýslovnému překvapení měl ale tentokrát poslední slovo dědeček.

„Je to krásný hudební nástroj, a až jednou bude Gerhard žít v lepších poměrech, odveze si ho.“

Strýc Gerhard byl tatínkův nejmladší bratr. Bydlel v Hamburku a Charlotta se doslechla, že tam vyučuje hudbu, ale nebyla si jistá, jestli je to pravda, protože babička si pokaždé zhluboka povzdechla, když o něm mluvila.

„Čeho se od toho chlapce asi ještě dočkáme!“

Gerhardovi už přitom bylo třicet let – něčeho se od něho dočkat vlastně měli už dávno. Charlotta ho měla ráda, ačkoli ho viděla jen dvakrát v životě. Jednou pobýval v Emdenu na návštěvě a věnoval se s maminkou hudbě; ona hrála na klavír, on na housle. Podruhé se objevil na smuteční slavnosti – přišel až po obřadu v kostele a poobědval s nimi, ale v příbuzenském hemžení Charlotta neměla čas si s ním promluvit. Ráda by mu klavír věnovala, protože neměla sebemenší chuť na něj cvičit, ale ten krásný hudební nástroj patřil mamince – a na čem bude hrát, až se vrátí?

Zrály třešně, zavařovaly se jahody a rybíz, zanedlouho zesládl i angrešt. Louky byly podruhé posekány a sklidilo se obilí. Na tržišti se nabízelo zelí, čerstvá mrkev, celer, pórek a také už první brambory a švestky. Poryvy chladného větru škubaly za prádlo, které teta Fanny pověsila vzadu na zahradě, naproti u plotu sousedů červenala jablka. Léto se chystalo uvolnit místo podzimu.

Návrat ze školy znamenal náročnou zkoušku trpělivosti. Charlotta šla vedle Kláry, která se pomalu belhala a občas se na chvilku zastavila, protože ji bolela noha. Charlotta by za nic na světě nepopoběhla napřed, ale když konečně zahnuly do Ulrichstraße, vzrušením se jí rozbušilo srdce a natahovala krk, aby se podívala, jestli před domem prarodičů snad nestojí povoz. Jednou, bylo to už na konci srpna, spatřila vůz se zapřaženým koněm a cítila, jak jí v nitru vytryskla toužebná naděje. Byl to ale jen dědečkův známý, který zajel do Emdenu a přivezl odtud několik beden. Byla mezi nimi i truhlička z černého dřeva s intarzií na víku, kterou chránil skleněný kryt.

„To je tvoje,“ upozornila ji babička, když vešla s Klárou do domu. „Jestli se nahoře v ložnici vejde pod postel, tak ji tam odnes.“

Charlotta zavrtěla hlavou. Zklamáním se jí sevřelo hrdlo, že nedokázala vydat ani hlásku. Ne, nechtěla si vzít tu bedničku, protože ta patřila do Emdenu, do jejího pokoje. Tam bylo její místo.

Po večerech se teď v sednici zapalovala velká lampa, protože teta Fanny a Ettje musely hodně šít – ať už šlo o spodní prádlo, sukně a jupky, dědečkův oblek a kalhoty pro Paula. I Klára dostala sukni a šaty, ačkoli je nechtěla, protože byly ušity z oděvů Charlottiných rodičů. Látky byly kvalitní, nemuselo se toho moc přešívat, a ušetřila se tak spousta peněz.

S každým dnem se stále dříve smrákalo, jablka byla dávno očesaná, i listí zežloutlo a vítr je strhával ze stromů a pohrával si s ním nad ulicí. Z polí stoupala mlha, zahalovala řeku a stírala obrysy domů. Město zešedlo jako pochmurné vězení. Charlotta si natáhla tlusté ponožky a zahalila se do matčina světlemodrého vlněného šátku – přesto se pořád zimomřivě chvěla a nezahřála se ani v kuchyni, kde byl rozpálený sporák.

Krátce před Vánocemi se rozpoutala tak silná bouře, že kamna přestala pořádně táhnout a panovala obava, že by se při přívalovém dešti mohla rozvodnit Leda. Charlotta v noci nemohla usnout. Dům v nárazech větru skřípal a sténal, vichřice ho ometala jako vyjící divoké zvíře pobíhající po celém městě a hledající, kde by mohlo uškodit. Potichu se posadila na posteli a pokoušela se v temném pokojíku rozpoznat, jestli teta Fanny a Ettje spí. Nikde se nic ani nepohnulo a z postele tety Fanny bylo slyšet tiché chrápání.

„Co se děje?“ zašeptala vedle ní Klára. „Musíš na záchod?“

„Ne. Klidně spi dál.“

Vyklouzla zpod peřiny a šátravě zamířila ke dveřím. Měla na sobě jen noční košili a ponožky, v ložnici panovala lezavá zima, ale nebylo tu vidět ani na krok, takže nemohla najít modrý pléd, který ležel někde vedle postele na podlaze. Teprve když stála na chodbě, vycítila, že ji Klára pomalu následuje.

„Vrať se do postele!“

„Nejsem unavená a při bouřce stejně nikdy neusnu.“

V předsíni stála na stoličce lampa a vedle ní ležely zápalky, aby se v případě potřeby dalo rychle rozsvítit. Charlotta potřebovala tři sirky, aby zapálila malou svíčku, protože měla ztuhlé prsty, ale i proto, že okenními škvírami profukoval silný průvan.

„Musíš jít napřed, Kláro,“ vyzvala ji Charlotta a ukázala na schody vedoucí na půdu. „Kdybys spadla, zachytím tě.“

„Co chceš tam nahoře dělat?“

„Však uvidíš…“

Stupně byly velmi úzké a příkré, a navíc tu nebylo zábradlí, takže Charlotta byla strachy bez sebe, že Klára klopýtne a zraní se. Ta však vyšla bez nejmenších problémů až k padacím dveřím; Charlotta ji musela přidržet jen v okamžiku, kdy Klára odsouvala rezavou západku. Ozval se odporný skřípot, který oběma dívkám projel až do morku kostí. Obě nehybně strnuly.

„Pusť mě před sebe,“ zašeptala Charlotta za chvíli.

Lucerna vrhala na prkennou podlahu nažloutlý, mihotavý kruh světla. Dívky rozpoznaly starou komodu, na které stály hrnce se sádlem a zavařenými povidly. Vedle se nacházela vysloužilá židle a dřevěná kolébka, ve které kdysi leželo všech pět dětí prarodičů; do spánku se v ní ukolébali i vnukové, když přijeli na návštěvu.

„Tady je.“

Černá truhla byla zakrytá starým ubrusem a zasunutá daleko pod šikmou střechu. Když Charlotta nadzvedla látku a svit lampy dopadl na dřevo, obě dívky spatřily pod sklem barevnou kresbu: vysokou horu se třemi vrcholy, z nichž jeden byl zasněžený. Na jejím úpatí bujela zelená džungle, nad bílým vrcholem byla tmavomodrá a nevýslovně jasná obloha.

Bednu jí daroval tatínek k devátým narozeninám a ona v ní přechovávala své poklady. Plechovou opičku, která po natažení řinčivě poskakovala sem a tam. Oblékací papírovou panenku, kterou pečlivě vystříhala se všemi šatečky, kloboučky a botkami. Slonovinovou kuličku s prolamovanou dřevořezbou, v níž se skrývala další kulička, a dokonce ještě třetí, nepatrná, kterou rovněž pokrývaly ornamenty. Mušli podobnou obloukovitě ohnuté ruce, která byla zvenčí růžová a uvnitř připomínala lesklé stříbro; když si ji přiložila k uchu, slyšela šumět moře.

„Podrž tu lampu, Kláro!“

Opatrně vyndala černého bůžka, kterého jí tatínek přivezl z Afriky. Soška byla vyřezaná ze dřeva, měla obrovské oči a široké rty, tělo bylo podivně skrčené a příliš malé na mohutnou hlavu, a měla široká chodidla, na kterých stála. V mihotavém světle Charlotta rozložila své poklady na zaprášené podlaze, protože Klára, která už pomalu necítila paži, nedokázala klidně držet lampu a neustále měnila ruce.

„Tak co, líbí se ti ty věci? Opice umí i skákat, ale já ji teď nechci natahovat, protože je příliš hlučná.“

„Mně se nejvíc líbí mušle.“

Charlotta opatrně vrátila každý kousek do truhly. Počínala si při tom velmi rozvážně, aby nic nepoškodila nebo nezlomila.

„Myslím, že se už opravdu nevrátí,“ pronesla potichu a zavřela víko. „Maminka, tatínek a Jonny jsou daleko na moři a zapomněli na mě.“

Světlo se zatřepetalo, sklouzlo stranou a Klára odložila lampu na podlahu. Namáhavě si klekla a objala Charlottu.

„Určitě na tebe nezapomněli,“ zašeptala s ústy těsně u jejího ucha. „Budou na tebe myslet po celý tvůj život. To vím zcela určitě.“

Následující ráno se Charlotta probudila s nesnesitelnými bolestmi hlavy. Do domu museli pozvat doktora, protože měla tak vysokou horečkou, že nesouvisle blábolila páté přes deváté.

„Chraň Bůh, aby to nebyl zápal plic,“ zasténala teta Fanny. „V noci určitě stála na studené podlaze. Tyhle svévolnosti jí musíme bezpodmínečně vyhnat z hlavy.“

Prosinec 1880

Na Štědrý večer seděla Charlotta zachumlaná do peřiny v obytné sednici, kde se na komodě skvěla kytice borovicových větví ozdobených barevnými koulemi a pečenými sladkostmi. Doma vždy strojili smrček a maminka hrála na klavír vánoční písně – ne takové, jaké se zpívaly tady, nýbrž anglické. Charlotta však byla tak slabá, že ani necítila smutek. Dědečkovy nekonečné řeči o narození Pána a světle světa, vánoční chorály, které teta Fanny zpívala tak hlasitě a falešně, strastiplné mlčení babičky – to všechno se jí netýkalo, jako kdyby se ty věci neodehrávaly tady v obývací sednici, ale nesmírně daleko od ní v nějakém cizím domě. Bylo jí dokonce lhostejné, že Paul dostal jako dárek nádherný rytířský hrad a koně patřící jejímu malému bratrovi Jonnymu. Paul uronil pár slziček, když svou nadílku rozbalil – nejspíš nevýslovným štěstím, ale možná i proto, že měl Jonnyho rád a kamaráda na hraní bolestně postrádal. Charlotta měla pod stromečkem misku s cukrovím, krásně vyšívaný kapesník od Kláry a nové šaty s háčkovaným krajkovým límcem, ale to vše jí nestálo za jediný pohled.

Když o dva dny později přišli na návštěvu první příbuzní, seděla už oblečená a zahalená do hřejivé vlněné látky na židli. Vyslechla si, že je statečná dívka a že prarodiče ji mají nesmírně rádi. Určitě je pilná a poslušná, ale nejdůležitější je to, aby se zase co nejrychleji uzdravila, protože přece nechce babičku a dědečka ničím zarmucovat.

Charlotta rozpačitě přikyvovala a pokaždé odpověděla jen „Ano, jistě“, ale přesto jí návštěvy připadaly docela příjemné. Veselé klábosení a popíjení kávy oživovalo pochmurnou obývací místnost a tu a tam přimělo i babičku k pousmání, i když velmi zdrženlivému. Skončilo rozdělování dárků, přičemž všichni pamatovali bohatou nadílkou především na Charlottu, a kupodivu se jí teď líbilo, když ji tetičky a sestřenice objímaly. Cítit tolik života a náklonnosti jí prospívalo. Kdo jiný se uměl tak pošetile smát na celé kolo jako její sestřenka Marie, která už byla skoro dospělá, a přesto pořád klábosila se svou sestrou Mennou o hloupostech? Marie měla husté, zářivě blond vlasy, které si občas v zátylku vyčesala jako dospělá žena. Nemusela si je upravovat kulmou, jak se o to nedávno pokusila Ettje, protože Marie měla přírodní lokny. I její obličej byl hezký, především malá ústa se srdcovitě vykrojenými rty a způsob, jak se usmívala.

Když svátky skončily, v domě se znovu rozhostilo ticho, město bylo šedivé a jednotvárné jako předtím a mlha se mísila s kouřem stoupajícím z domovních komínů. Bylo zimomřivě chladno, po řece pluly ledové kry a na ostrově Nesse rozkládajícím se uprostřed zátoky Ledy, trávu a keře pokrylo bílé jíní.

Charlotta se uzdravila, nabyla síly a život se vrátil do starých kolejí. Se školou neměla problémy, stačilo jí jen na půl ucha naslouchat, a přesto rychle pochopila všechno, co se ostatní museli pracně biflovat. Když dávala pozor, což nebylo vždy pravidlem, patřila k premiantům. Těžší to bylo s navazováním přátelství – její jedinou kamarádkou zůstala Klára, protože s Charlottou Dirksenovou to nebylo zrovna jednoduché a měla svou vlastní hlavu.

Doma úporně bojovala o samostatné postavení, nechtěla se podřizovat o čtyři roky starší Ettje a neuplynul snad jediný den, kdy by si vzájemně nevjely do vlasů. Když se babička nedívala, Ettje nezvladatelnou sestřenici často pošťuchovala – zatím byla přece jen silnější. Charlotta byla zato obratnější a dokázala si svým chováním naklonit babičku na svou stranu.

Při utírání nádobí ho skládala na sebe a nenosila každý jednotlivý kousek do kredence, jak to dělala Ettje, při úklidu nejdřív vymetla všechny rohy a smetí nametla doprostřed místnosti, to pak vše probíhalo rychleji. Když musela prát ponožky, nejprve je namydlila a teprve potom je vymáchala v lavoru.

„Ještě ti samou leností zakrní mozek!“ zažertovala Ettje.

„Já už mám svou várku hotovou, ale tobě zbývají ještě tři ponožky!“ namítla Charlotta.

✴

Koncem března začala teta Fanny vzdychat častěji než obvykle, čehož si nikdo nevšímal. Bylo však zvláštní, že se teď s babičkou v kuchyni dlouze dohadovaly, a Fanny se dokonce opovážila jí odporovat, a když už toho měla dost, tak se usedavě rozplakala.

„To má snad skončit jako můj nebohý Peter? Ten se udřel k smrti za žebráckou almužnu, ze které se sotva dalo vyžít. Nikdy nezapomenu na to, jak mi umíral v náručí a úpěnlivě mě prosil, abych se postarala o naše děti…“

„Přestaň škemrat, zkrátka to nejde a hotovo.“

„Ono by to šlo, kdyby se trochu chtělo…“

Charlotta si brzy uvědomila, že není moudré chodit do kuchyně, dokud se ty dvě ženy spolu dohadují. Pokaždé odcházela s nějakým nepříjemným úkolem, protože děti nemají hádky dospělých co poslouchat.

Nejvíc zmatený byl Paul, protože ho matka teď začala pohlavkovat, když přinesl ze školy špatné známky. Zároveň se ale o něho starala vroucněji než dříve, nenápadně mu při obědě podstrkovala nejlepší sousta a pořád ho k sobě láskyplně tiskla. To mu bylo obzvlášť trapné, protože mu už bylo deset a nechtěl být rozmazlován jako malé děcko.

Počátkem dubna, to už nebyly daleko velikonoční svátky, spor obou žen najednou skončil. Paulovi neuniklo, že prarodiče spolu večer dlouho mluvili v ložnici. Musel to vědět, vždyť spal v dědečkově pracovně na pohovce a pokoj dědečka a babičky byl hned vedle, od jeho otomanu ho oddělovala jen tenká dřevěná příčka.

„Babička chce, abych šel na gymnázium,“ svěřil se ponurým hlasem. „To jí namluvila máma.“

„To je přece báječné!“

„Ani omylem. Tamní studenti jsou namyšlení frackové a pořád nás mlátí. Přijdu o všechny kamarády, když tam budu muset jít.“

„No a?“

Charlotta ho nechápala. Na této škole se učila latina a člověk se později mohl stát lékařem, nebo dokonce lodním kapitánem. Sama by tam moc ráda chodila, ale to bylo zhola nemožné, protože přijímali jen chlapce.

„A Paul je ostatně na latinskou školu moc hloupý,“ přisadila si Ettje a pohrdavě ohrnula horní ret. „To by se jen zbytečně vyhodila spousta peněz.“

Tři dny po Velikonocích, ještě než se znovu začalo chodit do školy, si dědeček pozval Charlottu po snídani do své pracovny.

„Pojď dál a posaď se tamhle na pohovku.“

Ta byla tentokrát ustlaná, Paulovy pečlivě složené lůžkoviny zakrývala přikrývka, dva kulaté háčkované polštáře stály každý ve svém rohu. Charlotta se posadila mezi ně a čekala. Cítila, že jde určitě o něco velmi vážného, protože dědeček s úšklebkem zíral před sebe na psací stůl, na kterém ležel popsaný papír.

„Nejsem z tohoto rozhodnutí šťastný,“ spustil, aniž se na ni podíval. „Přesto jsem ho po zralé úvaze přijal, protože všem prospěje. Aby ses, Charlotto, později domohla svého práva, sepsal jsem tento dopis.“

Předčítal jednotlivá slova pomalu a tichým hlasem, jako by sám musel důkladně zkontrolovat, jestli se nedopustil chyby. Dvakrát se zastavil, uchopil z kalamáře pero a něco vylepšil, poté četl dál a přitom k ní neustále zvedal oči, aby zjistil, jestli ho pozorně poslouchá.

Charlotta rychle pochopila, oč jde. Gymnázium stálo peníze, i knihy byly drahé a Paul potřeboval pořádné oblečení, ne vyspravované kabátky a kalhoty. Dědeček si chtěl tyto peníze půjčit od ní, vzít je z částky, kterou zdědila po rodičích a která jí měla posloužit jako věno. Dělal to nerad, s mnohými výčitkami svědomí a jenom s podmínkou, že Paul jí později všechno splatí.

„Jinak to nejde, Charlotto. Už teď šetříme, kde můžeme, ale nejsem ochoten zatížit hypotékou dům, který jednou zdědí moje děti. Tvoje peníze jsou k dispozici a ty je teď ještě nepotřebuješ. Část z nich jsem uložil do cenných papírů a tento podíl je nedotknutelný. Zbytek zamýšlím vydat na Paulovo vzdělání, které jednou určitě přinese plody…“

Farář Dirksen nechal studovat dva syny, což nebylo jednoduché; musel si kvůli tomu hodně odtrhovat od úst. Pro tohoto muže však bylo dobré vzdělání důležité, protože jen tak se dalo dosáhnout určité kariéry a uživit rodinu. Věno pro obě Dirksenovy dcery bylo odpovídajícím způsobem skromné, Edine se provdala za faráře a bylo o ni dobře postaráno, pro Fanny se ovšem našel jen knihař.

Dopis měla podepsat teta Fanny, babička a dědeček, jako svědek měl podpis připojit i superintendant Doden. Dědeček chtěl dokument uschovat a vydat ho Charlottě, až bude plnoletá – to znamenalo za deset let.

„Chtěl bych, aby ti jedno bylo naprosto jasné, Charlotto: Starám se o tvé blaho a nikdy nepřipustím, aby se ti stalo nějaké bezpráví…“

Naslouchala mu klidně, protože dávno pochopila, že dědeček má výčitky svědomí. Bylo to však úplně zbytečné, peníze jí totiž byly lhostejné. Jen ať si je Paul vezme, aspoň jí Ettje nebude pořád předhazovat, že je zazobaná.

„Běž teď dolů, Charlotto, a o této záležitosti pomlč. Hlavně to mi musíš slíbit.“

Vstala a s vážným výrazem přikývla, ale nevypadalo to, že by byla na odchodu.

„Chtěla bych brát hodiny klavíru, dědečku!“

Dirksen, který se už opět sklonil k dopisu, teď udiveně zvedl hlavu. Obával se, že Charlotta bude odmlouvat nebo se rozpláče – nejspíš by k tomu měla i dobrý důvod. Místo toho předestřela požadavek.

„Hodiny klavíru? Ale… vždyť ses ho ani nedotkla od té doby, co je v domě.“

„Teď ale chci pilně cvičit. Tatínek vždycky chtěl, abych se učila na klavír, a maminka mi dávala hodiny.“

Velmi dobře věděla, že výuka na hudební nástroj není zadarmo. Když už nemůže jít na gymnázium, tak ať získá alespoň tohle.

„Uvidíme,“ zamumlal pastor Dirksen. „Můžeš se zatím trochu procvičovat sama. V nějaké bedně jsou ještě určitě noty tvé matky, podívám se po nich…“

Paul už čekal přede dveřmi do pracovny, i jeho si dědeček pozval k sobě nahoru. Bylo jasné, že se tam dozví radostnou zvěst o brzkém studiu na gymnáziu, a navíc si vyslechne spoustu domluv a pokynů. Když se za notnou chvíli zase objevil dole v kuchyni, teta Fanny zářila štěstím, ale Paul se tvářil, jako by ho odsoudili k doživotnímu vězení v pevnosti.

Dědeček dodržel své slovo. Hned následující ráno Charlotta našla na klavíru hromádku not, některé byly zaprášené a měly dokonce oslí uši, ale to jí nevadilo. Znala všechny tyto sešity. Ležely ve skříni a maminka u nich často stála, hbitými prsty jimi listovala a nakonec si vzala tu či onu partituru, aby z ní něco zahrála. I Charlotta vlastnila dva notové sešity, které obsahovaly nudné cvičné etudy pro začátečníky a úmorná prstová cvičení, která se sotva dala nazvat hudbou. Ve skutečnosti byla docela ráda, že takové noty hromádka neobsahovala.

Musela odklidit lucernu a dvě drobné sošky, které babička nebo teta Fanny postavily na kryt klávesnice, aby mohla víko otevřít. Na klávesách dosud ležel úzký pruh zelené plsti, kterou maminka vyšila barevným hedvábím. Charlotta ho nevšímavě odhodila na pohovku, nastavila si výšku otočné klavírní stoličky a zaujala předepsanou polohu. Hudba představovala něco zázračného, milovala maminčinu hru na klavír, občas jí dokonce směla obracet stránky s notami, což se jí vždy podařilo ve správný okamžik. Avšak to, aby hrála sama, bylo lopotné a strašlivě nudné, a ačkoli kvůli mamince cvičila často, nikdy to neznělo jako opravdová melodie.

Váhavě se dotkla jedné klávesy a ušklíbla se. Tón zněl úplně jinak a hrozně cizorodě. Zkusila hudební stupnici v C dur, několik akordů a otřásla se. Klávesy ji už neposlouchaly – když je stiskla, zazněly jiné tóny. Nic už nebylo stejné jako v domě rodičů – dokonce i klavír se tady v sednici změnil, dopadl stejně jako matčiny šaty, které teď nosila teta Fanny a Ettje a které se už vůbec nepodobaly tomu, co si oblékala maminka.

„Babičko, ten klavír je určitě rozladěný. Tóny znějí jinak než dříve.“

„To se ti jenom zdá.“

„Ne, musí se nechat naladit.“

„To by nám tak ještě chybělo, když navíc ten klimprkastl nikdo nepotřebuje.“

Charlotta si vytrvale každé odpoledne sedla k začarovanému klavíru a pokusila se alespoň přimět prsty k tomu, aby ji lépe poslouchaly. Tóny ji bolely tak, že se jí občas kutálely po tvářích slzy, ale nevzdala se. Za nic na světě nechtěla, aby si dědeček myslel, že se jen lehkomyslně chvástá, že nejdřív naslibuje hory doly, a potom se od ní nikdo ničeho nedočká.

„To je strašný rámus,“ sténala Ettje. „Jak dlouho to ještě máme snášet?“

Ve skutečnosti jí vůbec nešlo o falešné tóny, ale o to, že když Charlotta cvičila na klavíru, nemusela přebírat žádné úkoly v domě. Prát záclony, žehlit prostěradla, zametat před domovními dveřmi – to všechno zůstalo na Ettje. Beztak musela pracovat víc než ostatní, protože od letošního jara skončila se školou a babička kladla velký důraz na to, aby se z ní stala dobrá hospodyňka.

„Nevím, k čemu je to břinkání dobré,“ prohodila rozmrzele babička, když všichni spolu seděli u večeře. „A to všechno jen kvůli tomu, že jsi chtěl ten klavír postavit bezpodmínečně do naší sednice, Henrichu.“

Dědeček mlčky žvýkal chléb se sádlem; bylo to pro něho velmi namáhavé, protože už neměl všechny zuby. Proto také musel nejdřív odkrojit z chleba kůrku – tu dostal Paul, který si ji s oblibou namáčel do mléka.

„Asi se chce stát vznešenou dámou, která navštěvuje salony a tančí na plesech,“ poznamenala teta Fanny.

„Na to, co Charlotta hraje, se tančit nedá,“ odtušil Paul. „To by člověk spíš vzal nohy na ramena.“

Klára málokdy promluvila u stolu, ale tentokrát byla tak rozčilená, že se odhodlala vypravit ze sebe větu.

„Hrát na klavír je velmi těžké a myslím si, že Charlotta to umí už docela dobře!“

Zrudla, protože teď na ni všichni upřeli oči. Přesto nesklonila hlavu, jak to obvykle dělala, když se na ni někdo káravě podíval, a statečně čelila pohledům celé rodiny.

„Docela dobře na to, aby vyhnala z domu všechny krysy a myši!“ posmíval se Paul.

„Tak už dost!“ zvýšila hlas babička. „Raději si zameť před vlastním prahem, Paule!“

Paula bavilo neustále hledat na Charlottě chyby, protože on sám prožíval těžké období. Výuka na gymnáziu trvala až do odpoledne a potom bylo třeba ještě napsat domácí úkoly, které každý večer musel předložit k nesmlouvavému posouzení dědečkovi. Známky měl zatím žalostné, což znamenalo, že se musel učit i v neděli odpoledne – a to právě teď, když se venku všude zelenaly louky a bývalí kamarádi na Plytenbergu nebo v bývalé pevnosti Leerort chytali pulce a hledali čejčí vejce.

Dědeček pomalu dožvýkal, dopřál si pořádný doušek čaje, a přitom zamyšleně hleděl na Charlottu. Dívka se opřela o lokty a zabořila hlavu do rukou, což vlastně nebylo u stolu dovoleno, ale babička to tentokrát velkoryse přehlédla – hlavně proto, že Charlotta veškeré napomínání a popichování snášela mlčky. Pracná výchova k mírnosti a dobromyslnosti nejspíš konečně nesla své plody.

„Včera jsem mluvil s kantorem Pfeifferem,“ poznamenal dědeček. „Dohodli jsme se, že k němu v pátek ve čtyři zajdeš a něco mu zahraješ. Jestli máš hudební talent, je ochotný ti dávat hodiny.“

„Učit se na klavír?“ zvolala rozhořčeně teta Fanny. „Tak to nám ještě chybělo. Ettje by se už za čtyři nebo pět let mohla vdávat a nemáme peníze na její věno. Ale Charlottě se bude platit hudební výuka!“

„Ty jsi už dostala dost, Fanny!“ okřikl ji stroze pastor Dirksen.

Charlotta se vlastně měla radovat, že se jí dědeček před celou rodinou zastal, ale ve skutečnosti z toho nebyla ani trochu nadšená. Kantor Pfeiffer byl vyzáblý mužík s rozevlátými šedivými vlasy a nepěstěným vousem, člověk, který dokonce v neděli nosil vyboulené kalhoty; lidé o něm říkali, že je to „směšný patron“. Dříve hrál v luteránském kostele na varhany a také dirigoval zpěváky, ale teď už byl v důchodu, stejně jako její dědeček, a občas hrál ve všední dny úplně sám na varhany. Bylo to slyšet, když se procházelo kolem kostela.

Pokud vůbec, pak by Charlotta raději brala hodiny klavíru u učitele hudby Böttchera; ten byl hladce oholený, nosil sněhobílý škrobený límec a měl dokonce zlaté hodinky na řetízku. Učil na gymnáziu a měl i mnoho soukromých žáků. Byl to však katolík, což by se dědečkovi určitě nelíbilo, a nejspíš bral také více peněz.

Neochotně si v pátek odpoledne oblékla kabátek a schovala pod ním stočený notový sešit, aby hned každý neviděl, co s sebou nese. Kantor Pfeiffer bydlel v Süderkreuzstraße, hned za luteránským kostelem, kde také stála škola a chudobinec. Nepřebýval však v pěkném novém domě jako superintendant Doden, nýbrž v malé stavbě z pálených cihel, která byla vtěsnaná mezi dvěma většími domy a vedle zámožných sousedů vypadala obzvlášť chudobně. A jako by toho nebylo dost, dostala ještě za úkol koupit nitě a háčky, protože teta Fanny šila prádlo a dětské oblečení pro několik rodin v luteránském společenství.

Kalendář už sice ukazoval začátek května, ale bylo velmi chladno, a navíc vanul lezavý vítr, který škubal za vlasy a sukni; ještě že si pečlivě zapnula kabát. Na Osterstraße si hrálo několik dívek na honěnou, dvě z nich byly její kamarádky ze školy. Charlotty si však vůbec nevšímaly, ani se nezeptaly, jestli se nechce zúčastnit hry. Beztak by jim nemohla vyhovět, protože babička si nepřála, aby její vnučky pobíhaly na ulici. S chlapci to bylo jinak – Paul a Jonny chodili dříve často se svými kamarády ven, dokonce i na louky za městem.

V Norderstraße ji zničehonic něco udeřilo do paže. Charlotta se rozzlobeně zastavila.

„Házet kamínky po holkách může jen srab!“ zakřičela do otevřeného domovního vchodu. Nedokázala poznat, kdo tam stojí, ale určitě to byli Paulovi bývalí kamarádi, které si teď nešťastný gymnazista znepřátelil.

„Černá čarodějko!“ zahlaholila odpověď.

„Čarodějnice se žlutýma očima!“

„Černoško!“

Vzápětí k ní vyletěly dvě další hroudy hlíny, ale Charlotta se jim obratně vyhnula. Zato jedna z nich zasáhla hostinského Zindlera, který vyšel ze svého domu s čepicí hluboko naraženou do čela.

„Zatracení všiváci! Jestli vás chytím…“

Charlotta pospíchala bez ohlížení pryč a přitom vroucně doufala, že hostinský aspoň jednoho z těch kluků dopadne. O tom se však dalo pochybovat, protože měl velké břicho a ti výrostci byli příliš rychlí.

Pokusila se utěšovat tím, že projevy nepřátelství platily spíše Paulovi než jí a že ona dostala jen svůj díl, protože je jeho sestřenice. Jejich nadávky ale pro ni nebyly ničím novým, slýchala je pořád dokola. Indiánka, černoška, čarodějnice, kočka se žlutýma očima… Spílal jí tak ostatně i Paul, když se na ni rozzlobil.

Byla tady v Leeru cizí, nepatřila sem a ani po tom netoužila. Město bylo ošklivé, krčilo se na břehu šedé řeky a bylo studené, dokonce i v létě. Proč ji dědeček nenechal odcestovat do Indie, kde pořád svítí slunce a lidé tam jsou laskaví? Rodiče její matky napsali dopis v angličtině a prosili, aby si mohli vzít Charlottu k sobě. Babička však prohlásila, že si raději nechá useknout pravou ruku, než by dítě svého zesnulého syna poslala do ciziny.

Zvonek vedle Pfeifferových domovních dveří byl stržený, natož aby tu bylo nějaké klepadlo, a na její váhavé zabouchání nikdo neotevřel. Stála tam, zimomřivě se chvěla a přemýšlela, jestli snad není příliš brzy a neměla by nejdřív koupit nitě a háčky. Za chvíli se ale rozhodla, že bude lepší mít tuhle záležitost za sebou, a prostě stiskla kliku.

Chodba byla úzká a ve vzduchu bylo cítit vlhké dřevo a plesnivé tapety, ale trochu také ovesná kaše.

„Haló? Je někdo doma?“

Napravo se otevřely dveře a objevila se shrbená postava kantora Pfeiffera.

„Malá Dirksenová,“ prohodil a několikrát přikývl, jako by si musel ten fakt sám potvrdit. „Charlotta, že ano? Pojď dál, děvče. Moje sestra tu není, jinak by ti otevřela…“

Bydlel společně se svou sestrou. Že by neměl ženu? Možná zemřela, vždyť on sám je už dost starý…

Sednice nepatřila zrovna k největším a byla velmi zvláštně zařízená. Nestála tu pohovka ani křesla, jen dvě židle a stolek se spoustou časopisů. Kolem dokola se u stěn vypínaly dřevěné regály rovněž přeplněné knihami a žurnály, které se nahromadily i na stolku pod dvěma úzkými, vysokými okny; jen velká skříň s prosklenými dveřmi byla zřejmě plná not. Tam, kde na zdi zůstalo jakékoli volné místečko, visely housle, celkem patery.

„Tak mi ukaž, co umíš, Charlotto. Přinesla sis noty? Tvůj dědeček říkal, že jsi pilně cvičila. Počkej, upravím ti stoličku…“

Klavír byl o dost větší než maminčin, byl to svou mohutností odstrašující černý nástroj s krásně vyřezávanými sloupky pod klávesnicí a se dvěma zdobnými výklopnými pozlacenými držáky na svíčky. Klávesy však už byly dost zažloutlé a rychlý pohled jí prozradil, že jich není víc než na klavíru její maminky.

Ozvalo se protivné zaskřípání, když kantor Pfeiffer točil kulatým sedátkem stoličky. Charlotta zatím bojovala se stočeným notovým sešitem, který už skoro nešlo uhladit.

„Aha!“ utrousil kantor po krátkém pohledu a znovu třikrát přikývl. Jinak ze sebe nevypravil nic, ale tu skladbu patrně znal.

Vyšplhala na stoličku, několikrát se na ní zavrtěla a promnula si prochladlé prsty. Chtěla alespoň ukázat snahu, když už jí dědeček našel učitele klavíru – nehledě na to, že to je komický podivín.

Zazněla vzestupná posloupnost tónů pravé ruky – a Charlotta překvapením strnula. Nevěřícně zahrála několik tónů, zaposlouchala se a konečně to pochopila. No jistě, tento klavír je v pořádku, tóny vycházejí ze správného místa!

„Stačí jen velmi lehký úhoz,“ poznamenal kantor Pfeiffer, který si její chování vyložil po svém. „Při stisku kláves na tvém klavíru doma potřebuješ asi víc síly…“

Skoro mu ani nepopřála sluchu a znovu začala hrát stejnou skladbu. Poté co se celé týdny trápila s nenaladěným nástrojem, etuda zněla nezvykle, ale bylo to nádherné, ba téměř opojné. Tak to znělo mamince, to byly melodie a akordy, které si pamatovala. S jednotlivými tóny jí před vnitřním zrakem znovu vyvstal krásný pokoj v rodičovském domě se zářivě žlutými závěsy a tmavým intarzovaným nábytkem z Indie. Viděla matčinu postavu, jak sedí u klavíru, křehká, s vyčesanými lesklými vlasy a mírně zdviženou bradou, jak se zavřenýma očima naslouchá hudbě. V té melodii se tajilo nevýslovné kouzlo! Nedokázala přestat hrát a bylo jí úplně jedno, že přitom dělá strašlivě mnoho chyb. Ve svém nitru teď znovu slyšela skutečnou, pravou hudbu vyzařující teplo a sílu a otevírající dveře ke ztracené blaženosti.

Trpělivě ji poslouchal, aniž by ji přerušoval. Pouze jednou, ve druhé větě, vyšel ven do předsíně, protože přišla jeho sestra. Když se vrátil, potichu zavřel dveře od sednice a posadil se.

Dostala se jenom ke třetí větě, pak už měla námahou zcela znecitlivělé prsty. Čtvrtá věta byla nejkrásnější, tóny se v ní řinuly jako dravé bystřiny z horského úbočí a levá ruka musela zvládnout složité akordy – to by beztak nedokázala.

Kantor Pfeiffer notnou chvíli mlčel a nechal ji sedět u klavíru. Když se k němu otočila, viděla, že pije čaj; mezi hromádkami knih stála miska keksů a vedle ní druhý šálek.

„Beethoven,“ upřesnil konečně protáhle. „Sonáta opus dvě, je to rané dílo. Velkolepá hudba.“

Ano, správně, bylo to od skladatele Beethovena, teď to viděla i ona, stálo to velmi malým písmem vpravo nad notami.

„To je na tebe ještě moc těžké, Charlotto. Začneme s Mozartem, jednou malou sonátou. A potom bude následovat Bach, velký Johann Sebastian Bach, nedostižný Mistr. Pro začátek to bude skladba z notového sešitku pro Annu Magdalenu Bachovou, to byla jeho žena…“

„Vy… Vy mě tedy chcete učit?“

„Zkusíme to spolu, Charlotto.“

Opatrně odložil šálek na stůl a vstal. Jemným, téměř ostýchavým pohybem ruky jí naznačil, aby ho pustila ke klavíru. Charlotta se rychle zvedla. Znovu si upravil stoličku, sedl si a začal hrát – světě, div se! – bez jakýchkoli not. Skladba jí zněla velmi zvláštně. Jako by někdo zavřel melodie do malé místnosti, kde všechny přecházejí sem a tam, zdvořile se vzájemně uklánějí, míjejí se, a přesto se neustále setkávají.

„Líbí se ti to?“

Vystrčila dolní ret a zamyslela se, jestli mu má říct pravdu. Vzápětí pochopila, že ji dávno vyčetl z jejího obličeje. Netvářil se rozhněvaně nebo uraženě, spíš rozpačitě.

„Zní to komicky. Maminka nikdy nic takového nehrála. Ale když se vám to tak líbí, chci se to naučit.“

„Musíš doma cvičit pomalu a důkladně, Charlotto. Každou ruku zvlášť, to je důležité, protože každá ruka má svou vlastní melodii…“

„Já ale nemůžu dobře cvičit. Maminčin klavír je rozbitý. Tóny už nejsou tam, kam patří.“

„Myslíš… chceš říct, že je rozladěný?“

„Rozladěný. Ano, tóny jsou rozladěné. Jsou hlubší než předtím, některé o dost, jiné jen trochu…“

„Za to asi může přeprava. Takhle nesmíš v žádném případě cvičit, Charlotto. Vyřiď dědečkovi, že se zítra stavím, abych ten nástroj naladil.“

On ho umí opravit! Jestlipak si za to řekne hodně peněz?

„Teď se posaď a vyzkoušej nejdřív pravou ruku!“

To bylo snadné, ale přesto se našlo mnohé, co bylo třeba vylepšit. Zaznamenával tužkou prstoklad nad notami, požadoval od ní, aby tóny od sebe nikdy neoddělovala, ale co nejplynuleji je spojovala. Poté musela totéž udělat levou rukou, ale ta nebyla tak obratná jako pravice, a tak se Charlotta musela mnohem více namáhat.

Po výuce se podával čaj a mohla si pochutnávat na sušenkách, zatímco jí vyprávěl o Johannu Sebastianu Bachovi, což byl také kantor a měl mnoho dětí. Zahrál jí několik skladeb, které jí připadaly velmi zmatené a obtížné, ale to mu neřekla, protože mu nechtěla ublížit.

Při hraní se naklonil daleko dopředu, seděl s křivými zády a – což bylo nejpodivuhodnější – pořád si pobrukoval. Jeho broukání sledovalo tu melodii pravé ruky, tu zase levé, někdy však znělo i velmi zmateně, jako by se k jeho hře vůbec nehodilo.

„Příští pátek, Charlotto!“ vyzval ji, když nastal čas k odchodu. „A neprocvičuj jediný tón, než ti naladím klavír – slib mi to! Noty si můžeš odnést, ale neroluj je, to špatně snášejí.“

✴

Kantor Pfeiffer se následující odpoledne dostavil do domu Dirksenových a teta Fanny musela z klavíru odklidit lampu a sošky, aby mohl otevřít víko. Za ladění si nevzal ani fenik, ale chtěl, aby mu s ním Charlotta pomáhala. Uhodila do každé klávesy a on ladícím klíčem otáčel kolíky tak dlouho, až tón zněl opět správně.

„Je to teď v pořádku?“ zeptal se pokaždé.

„Zní to moc vysoko. Musíte ho trochu povolit. Jen taaakhle maličko!“

Ukázala mu to ukazovákem a palcem a viděla, jak se začal usmívat. Ústa měl přitom pořád zavřená, jen vrásky v obličeji se mu prodloužily a prohloubily. Byl to nepochybně podivín, ale zároveň i liška podšitá, protože se nemohla ubránit podezření, že se ptá jen proto, aby zjistil, jestli jeho žačka správně slyší jednotlivé tóny.

„Teď následuje Fis, ten se zkreslil docela ošklivě. Víc… víc… víc… teď to bylo příliš. Trochu zpátky. Ještě… ještě… dost!“

„Velmi dobře, mladá dámo!“

Hlasy zněly velmi dlouho a teta Fanny, která zatím seděla u okna a šila, si pokaždé tiše povzdechla. Jednou jí spadla cívka na přízi, jindy zase nůžky, ale nenašla odvahu si postěžovat. Jen babička dvakrát prudce otevřela dveře a zeptala se, jestli to potrvá ještě dlouho, že se její vnuk učí latinská slovíčka a už mu z toho jde hlava kolem.

Kantor Pfeiffer, ať byl jakkoli podivínský a nesmělý, se nenechal vyvést z klidu – ani od babičky, která byla v domě velmi respektovanou osobou. „Dobré věci se nedají uspěchat,“ vysvětlil s laskavým pokývnutím hlavou.

„Váš nejmladší, Gerhard, je přece také nadaný na hudbu,“ připomněl. „Myslím, že Charlotta to má po něm.“

„Bože chraň!“ opáčila babička a dveře opět zabouchla.

Srpen 1885

Jen zřídkakdy byla obloha uprostřed léta tak blankytně modrá. Během takových dnů plula tam nahoře oblaka jako bílé lodě na klidné mořské hladině, poháněné po širokém oceánu a nehlučně se ztrácející na obzoru. Ten, kdo se na nich plaví, dosáhne vzdálené břehy, zakotví před bílými plážemi, ke kterým se ohýbají štíhlé palmy. Možná proklouzne kolem příkrých útesů, kde hustý porost obklopuje světlé budovy s malými sloupy a arkádami; za nimi se vrstvily modravě zbarvené horské hřebeny a nade vším trůnil třpytivý zasněžený vrchol mohutné…

„Charlotto! Charlottoooo! Panebože, kde zase trčí!“

Jako pták bez křídel se zřítila z oblaků na trávník dědečkovy zahrady, hned vedle zeleně natřeného skládacího stolu, který už Paul rozložil, aby mohli odpoledne sedět s hosty na čerstvém vzduchu.

„Už jdu…“

Mrzutě zamířila k záhonům, kde byla v úhledných řadách kapusta, mrkev a několik malých hlaviček bílého hlávkového zelí, a zadívala se na petržel. Nebylo to zrovna na velké chlubení; ačkoli ji zalévali, křehké lístky byly zvadlé, mnohé v srpnovém vedru zežloutly. S povzdechem vyhledala nejlepší rostlinky a ustřihla je, přičemž jí neustále vadil těžký cop, který okamžitě přepadl dopředu, jakmile se předklonila.

V kuchyni panovala hektická činorodost. Teta Fanny se skláněla nad stolem a ostrým nožem krájela vařené nasolené maso na tenké plátky, které vypadaly skoro jako pergamen. Měla na sobě ještě sváteční tmavomodré šaty s háčkovaným krajkovým límcem, které si oblékla dnes ráno na mši; bílá zástěra chránila drahou látku před mastnými skvrnami. Charlotta jí časně ráno upravila vlasy kulmou a v zátylku je musela vyčesat do drdolu, což vypadalo neobvykle a dělalo tetu Fanny na pohled ještě starší. V posledních letech se jí udělalo hodně vrásek, hlavně kolem úst a na krku.

„Opláchni petržel a jemně ji nakrájej, posypeme jí brambory,“ vybídla Charlottu babička, která hlídala dva kouřící hrnce na sporáku. „A servíruj salát. Ve dvou mísách.“

K tomu se podávaly velké fazole a naložená dýně, poté následovaly kynuté placky s hruškovou polevou. Dědeček dokonce obstaral víno, borůvkové víno měli domácí, a rozlévala se i limonáda. Káva a ovocný dezert se budou servírovat odpoledne na zahradě a jako gurmánské vyvrcholení byl připravený dort s rozinkami naloženými v pálence, který upekla teta Fanny.

Charlotta nechápala, čím si ničím neobvyklá neděle zasloužila tak nákladnou hostinu; ani o svátcích se příbuzenstvo z Aurichu takhle opulentně nehostilo. Důvodem mohl být jedině host, kterého tentokrát přivedla teta Edine. Charlotta viděla toho mladého muže ráno v luteránském kostele jenom zezadu, protože šla s Klárou a dorazily těsně před začátkem bohoslužby. George Johanssen seděl v lavici tři řady před nimi mezi Paulem a dědečkem. Byl urostlý, měl dlouhý krk a úzká ramena, přes která měl přehozený tmavošedý kabát. Blond vlasy mu splývaly až k límci; to bylo něco, co by si Paul tady v Leeru nemohl dovolit, ale George Johanssen žil v Anglii, a kromě toho studoval medicínu.

Ženy se hned po bohoslužbě rozprchly domů, aby uvařily oběd, zatímco muži ještě provedli hosta po městě, aby mu ukázali místní pozoruhodnosti: kostely, radnici a cihlový dům na náměstí, kde stála velká váha, která měla údajně sloužit všem obchodníkům na trhu a každému zvěstovala, že Leeru bylo uděleno trhové právo.

„Mysli na to, že si nemáš brát tak vrchovatý talíř,“ připomněla teta Fanny. „Dva plátky masa stačí, můžeš přece jíst salát a brambory. A potom ještě dezert. Maso musí zůstat pro hosty, především pro toho mladého Angličana.“

Jako by Charlotta měla po tomhle veškerém shonu ještě chuť na jídlo! Včera ženy vygruntovaly celý dům, zametly jej od sklepa až na půdu, vyklepaly koberce, navoskovaly schody, a dokonce vypraly závěsy. Nakonec upekly pečivo, vyspravily šaty, naondulovaly si vlasy… Panebože, to snad čekaly, že je navštíví sám císař?

„Určitě tu budou co nevidět,“ dala se slyšet babička. „Podívej se, jestli Edina v sednici připravila ubrusy a židli, Fanny. Kde je Marie a Menna? Můžou pomoct při podávání jednotlivých chodů.“

„Jsou naproti u Hilke Hansenové, aby si tam vypůjčily sklenice. Edine nesnáší, když se limonáda pije z vinných sklenek.“

Babička, které taková libovůle nebyla po chuti, rozmrzele mlčela. Host sem nebo tam – jestli se nějaká sklenice rozbije, musí ji Hansenové nahradit.

„Zaběhni ještě nahoru za Ettje a Klárou!“ zavolala teta Fanny na Charlottu, když se kolem ní mihla. „Můžeš ještě rychle vyčesat Ettje vlasy – jsi na to moc šikovná, Charlotto.“

„To jsem přece udělala ráno!“

Ale to už dveře za tetou hlasitě zacvakly. Charlotta horečnatě přemýšlela, jestli má ten úkol splnit. Vzápětí se rozhodla, že půjde nahoru, aby babičku nenapadlo, že ji pošle pro Marii a Mennu, které se zřejmě u sousedky zapovídaly. Kromě toho by se určitě setkala s Peterem Hansenem, kterého přímo nesnášela, protože se před ní pořád naparoval.

Ettje strnule seděla na posteli a zírala do nástěnného zrcadla, které držela Klára. Na obličeji posetém pupínky se leskl pot, malé lokýnky, které jí Charlotta udělala kulmou, se jí lepily na čelo.

„Tím to nebude lepší, když si je budeš mačkat,“ poznamenala ustaraně Klára. „Jenom se ti zvětší a zrudnou, jinak ničeho nedosáhneš.“

„Buď zticha a raději se podívej, jestli už přicházejí,“ zasténala Ettje. „Proč tohle pokaždé postihne zrovna mě – včera večer ještě nebylo nic vidět, ale teď mám mezi očima ten hrozný uher. Zrovna dneska! Co si jenom mám počít, Charlotto?“

Vypadala tak zbědovaně, že v Charlottě vzbudila soucit. Sice Ettje pořád moc nesnášela, ale do vlasů si už vjely jen málokdy. „Přilož si na to něco studeného, aby to neotékalo. Lžíci nebo studený hadřík.“

„Podej mi žínku, Kláro! A pověs to zrcadlo zpátky.“

Klára věnovala Charlottě spiklenecký úsměv, který Ettje nemohla vidět, protože si už tiskla navlhčenou žínku na čelo a oči. Klára byla stále její nejbližší přítelkyně, chráněnka a jediný člověk na světě, kterému se Charlotta upřímně svěřovala. Klára o ní věděla téměř všechno, dokonce její sny i tajný žal; oběma dívkám ke vzájemnému porozumění často stačil jediný úsměv, letmý pohled nebo dotek ruky.

Klářin úsměv teď jasně říkal: Podívej, jak se chudák Ettje vystrojila, přitom proti Menně, nebo dokonce Marii nemůže ani v nejmenším obstát, je to beznadějné.

Poté co se ohlásila návštěva, teta Fanny se rychle pustila do šití, aby co nejkrásněji oblékla svou starší dceru, která už měla dvacítku nadohled. Ušila pro ni dokonce podle poslední módy korzet a ráno do něj dceru vlastnoručně zašněrovala. Ettje teď sice vypadala trochu strnule, ale přesto působila velice křehce ve vypasovaném pruhovaném kabátku, pod kterým měla tmavomodrou blůzu se stojáčkem. Když se dotkla pasu, cítila, jak je díky všitým kosticím neohebný.

„Doktor Johanssen je v Londýně velmi vážený lékař a jeho žena pochází ze vznešené rodiny. Myslím, že jsou dokonce šlechtického původu a mají v rodě několik důstojníků…“

„Vždyť sis ani neupravila vlasy,“ upozornila Klára Charlottu a zavrtěla hlavou. „Pojď, já ti pomůžu, ještě mi zbylo pár jehlic.“

Zezdola bylo slyšet, jak babička hubuje, že takhle maso vystydne, jestli se muži co nevidět nevrátí. Menna a Marie vstoupily s klábosením a cinkáním skla do předsíně; babička je nepřivítala zrovna laskavě. Nedělaly si z toho těžkou hlavu – Marie se zvesela zasmála a poté se za ní zabouchly dveře do sednice.

„Přesnost je ctnost, ale ta se v Anglii zřejmě neučí!“ zabručela babička na chodbě.

Klára stočila Charlottin silný cop a upevnila ho na zátylku; počínala si tak obratně, že dívka jehlice do vlasů skoro ani necítila.

„Podívej se do zrcadla, Charlotto! Jestli chceš, upravím ti takhle vlasy každý den – hned vypadáš jako mladá dáma.“

„Jen to ne!“

Malé nástěnné zrcadlo ukázalo bledý obličej, jemný nosík, příliš velká ústa a úzké, téměř propadlé tváře. V těch rysech nebylo nic půvabného, byly nevyrovnané, hranaté, plné protikladů; sice už dlouho se v nich nezračily jemné linie dětského obličeje, ale zároveň se vzpíraly i tváři mladé ženy. Všemu dominovaly tmavé oči s trochu zastřeným pohledem, jejichž dojem ještě dodatečně zdůrazňovaly dlouhé černé řasy a husté klenuté obočí. Mohutný útvar z copu na zátylku Charlottě připadal směšný a nejraději ze všeho by si vlasy zase rozpustila, kdyby Klára nebyla svým dílem tak nadšená.

„Panebože!“ zasténala Ettje a prudkým pohybem natočila zrcadlo na sebe. „Teď mám celé čelo zrudlé a oteklé. Vypadám, jako kdybych narazila na zeď. V tomhle stavu nemůžu jít dolů…“

„Už jdou!“ ozval se z předsíně Mennin zvonivý hlas. „Propánakrále, ti jsou ale uřícení! To je taky nápad pobíhat v tomhle počasí po městě a zírat na staré domy!“

No konečně, pomyslela Charlotta. Už aby dnešek skončil! Zítra uklidíme a vypereme – Bůh ví, kdy se zase dostanu ke klavíru.

V obytné sednici prodloužili jídelní stůl rozkládacím stolkem z prádelny, což skoro nebylo vidět, protože zásluhou babiččina ubrusu zmizely všechny rýhy. Pohovka se přisunula ke stolu a všichni tam museli sedět na polštářích, jinak by jim nad desku stolu vyčnívala jen hlava a ramena. K sezení sloužil i ušák, Paul snesl dědečkovu židli od psacího stolu a nakonec ještě vypomohla jedna ze dvou kuchyňských židlí, která stála tak těsně u okna, že si oprýskaného dřeva na opěradle nikdo při vstupu ani nepovšiml. Na tu židli si musela sednout Klára, Charlotta seděla daleko vpředu, aby byla babičce rychle po ruce, kdyby bylo třeba něco přinést z kuchyně.

Jinak každý seděl na svém obvyklém místě. Vpředu u dveří trůnil v čele stolu dědeček, těsně vedle něho babička; pak následovala teta Edine a teta Fanny. Opačný konec stolu u okna byl přidělen „mládeži“, tam dostal svou židli i vzácný host. Teta Fanny zarputile bojovala na chodbě se svou sestrou, protože trvala na tom, aby se Ettje posadila napravo od čestného hosta. Po jeho levici přece už zaujala místo Menna, takže to snad stačí.

Charlotta a Marie přinesly na stůl mísy a dědeček počkal, dokud se znovu neposadily. Poté pronesl modlitbu před jídlem a znovu uvítal hosta v kruhu své rodiny. Charlotta teď konečně měla příležitost, aby si pořádně prohlédla příčinu veškerého nynějšího rodinného shonu.

Na Georgi Johanssenovi nebylo vlastně na první pohled nic mimořádného, ani náznak šlechtického původu, který tak vyzdvihovala teta Fanny. Měl šedé oči a husté světlé obočí, úzký rovný nos, blond vlasy učesané na pěšinku a více zastřižené nad ušima než v zátylku. Charlottě se na Georgeovi nejvíc líbilo to, že se na lidi nebo předměty na okamžik pronikavě zadíval, jako by se pokoušel rozpoznat za vnějším zdáním něco jiného, skrytého. Počínal si tak, když mu představovali nějakého rodinného příslušníka, ale i bezprostředně během rozhovoru, nebo když se rozhlédl po místnosti a padla mu do oka soška, pokojová květina či obraz. Jinak byl docela výřečný, hodně se vyptával a dokázal zapojit do nenuceného rozhovoru všechny přítomné, dokonce i Kláru. Babiččino srdce si naráz získal tím, že jí pochválil kuchyni a poznamenal, že v Anglii nikdy nejedl tak lahodné pokrmy. Vykouzlil červené skvrny na tvářích tety Fanny, když si ochotně třikrát posloužil z masového talíře, který mu nabízela s neodbytnou naléhavostí, a rozesmál Ettje tím, že jí předvedl své znalosti místní hovorové němčiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebe nad Kilimandžárem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.