MAYBE YOU SHOULD TALK TO SOMEONE

Copyright © 2019 by Lori Gottlieb

All rights reserved

Translation © Marcela Nejedlá, 2021

ISBN 978-80-242-7267-2

Navrhuje se, že by se štěstí mělo klasifikovat jako psychická porucha a v dalších vydáních velkých diagnostických manuálů by mělo být zařazeno pod novým jménem: velká afektivní porucha, radostný typ. V recenzích oborové literatury se ukazuje, že štěstí je statisticky nenormální, sestává z oddělených shluků symptomů, je spojené se škálou kognitivních abnormalit a pravděpodobně odráží abnormální fungování centrálního nervového systému. Zůstává jedna možná námitka vůči tomuto návrhu – že štěstí není negativně hodnocené. Tato námitka ale byla zamítnuta jako vědecky irelevantní.

– Richard Bentall,

Journal of Medical Ethics, 1992

Vynikající švýcarský psychiatr Carl Jung napsal: „Lidé udělají cokoliv,

ať je to jakkoliv absurdní, jen aby nemuseli čelit svým duším.“

Ale napsal také tohle:

„Kdo se dívá dovnitř, probouzí se.“

Poznámka autorky

Tohle je kniha, která se ptá: „Jak se měníme?“ a odpovídá: „Ve vztazích s ostatními.“ Vztahy, o kterých tady píšu, vztahy mezi terapeuty a pacienty, vyžadují posvátnou úctu, pokud má dojít k nějaké změně. Krom toho, že jsem získala písemný souhlas, jsem také odvedla hodně práce na zakrytí identit a jakýchkoli poznatelných detailů a v některých případech byly materiál a příběhy několika klientů sloučeny do jednoho. Všechny změny byly pečlivě zváženy a důkladně přebrány tak, aby zůstaly pravdivé v duchu každého příběhu, ale aby zároveň mohly sloužit vyššímu cíli: odhalit naši společnou lidskost tak, abychom mohli vidět jasněji sami sebe. Tím chci říct, že pokud uvidíte na těchto stránkách sami sebe, je to zároveň náhodné i úmyslné.

Poznámka k terminologii: ti, kdo přicházejí na terapii, jsou označováni nejrůznějšími termíny, nejčastěji jako pacienti či klienti. Nemyslím si, že jedno či druhé úplně vystihuje vztah s lidmi, se kterými jsem pracovala. Jenže lidé, se kterými jsem pracovala, je neobratné vyjádření, a výraz pacienti by mohl být matoucí, proto v této knize používám termín klienti.

První část

Po ničem netoužíme víc než po tom,

abychom byli zbaveni strasti,

ale nic není děsivějšího než být zbaven berle.

– James Baldwin

1

Idioti

Záznam v kartě, John:

Klient uvádí, že se cítí „stresovaný“, a říká, že špatně spí a obtížně vychází se svou manželkou. Vyjadřuje frustraci z ostatních lidí a potřebuje pomoct „zvládat ty idioty“.

Měj soucit.

Zhluboka se nadechnout.

Měj soucit, měj soucit, měj soucit….

V duchu si tu větu opakuju jako mantru, zatímco mi čtyřicetiletý muž přede mnou vykládá o všech lidech v jeho životě, kteří jsou „idioti“. Proč, chtěl by vědět, je svět zaplněný tolika idioty? Už se tak rodí? Postupně se jimi stávají? Možná, usuzuje, to má něco společného se všemi těmi umělými chemikáliemi, co nám teď přidávají do potravin.

„To proto se snažím jíst jen organické jídlo,“ vysvětluje. „Aby se ze mě nestal idiot jako ze všech ostatních.“

Ztrácím se, nejsem si jistá, o kterém idiotovi zrovna mluví: o dentální hygienistce, která klade moc otázek („A žádná z nich není řečnická!“), o spolupracovníkovi, který se pořád jenom ptá („Nikdy nic neoznamuje, protože to by naznačovalo, že má co říct“), o řidiči před ním, který zastavil na oranžovou („Vůbec nechápe, že někdo spěchá!“), nebo o technikovi Applu, který už nedokázal opravit notebook („To byl taky génius!“).

„Johne,“ zkouším to, ale John spouští s nějakou zdlouhavou historkou o své ženě. Ještě se mi nepodařilo se dostat ke slovu, i když to on ke mně přišel o pomoc. Mimochodem, já jsem jeho nová terapeutka. (Jeho předchozí terapeutka, která vydržela jen tři sezení, byla „milá, ale idiotka“.)

„A pak se Margo rozčílila – věřila byste tomu?“ vykládá John. „Ale neřekla mi, že se zlobí. Jen se prostě chovala rozzlobeně a ode mě se očekávalo, že se jí budu ptát, co se stalo. Ale věděl jsem, že když se budu ptát, odpoví: Nic, asi tak na první tři otázky, až když se zeptám počtvrté nebo popáté, řekne: Ty víš, co se stalo, a já řeknu: Ne, to nevím, jinak bych se neptal!“

Usmál se. Byl to velkolepý úsměv. Pokoušela jsem se s tím úsměvem pracovat – cokoliv, co by ten monolog změnilo v dialog a navázalo s ním kontakt.

„Zajímá mě ten váš úsměv,“ pronesla jsem. „Protože mluvíte o tom, že vás rozčiluje spousta lidí včetně Margo, a přesto se usmíváte.“

Usmál se ještě zářivěji. Měl ty nejbělejší zuby, jaké jsem kdy viděla. Třpytily se jako diamanty. „Usmívám se, Sherlocku, protože vím přesně, co mou ženu trápí!“

„Aha!“ odpověděla jsem. „Takže…“

„Počkejte, počkejte, teď se dostávám k tomu nejlepšímu,“ přerušil mě. „Takže, jak jsem říkal, já opravdu vím, co je špatně, ale nechce se mi poslouchat zas další stížnosti. Takže tentokrát jsem se rozhodl, že se nebudu ptát, ale…“ Zarazil se a podíval se na hodiny na polici za mnou.

Chtěla jsem té příležitosti využít k tomu, že mu pomůžu trochu zpomalit. Mohla jsem nějak komentovat jeho pohled na hodiny (má pocit, že tady musí spěchat?), nebo skutečnost. Že mě právě nazval Sherlockem (rozčiluju ho?). Nebo jsem mohla zůstat víc na povrchu v něčem, čemu říkáme „obsah“ – příběh, který vypráví – a pokusit se víc pochopit, proč Marginy pocity vnímá jako stížnosti. Ale když zůstanu u obsahu, vůbec se při tomto sezení nepropojíme, a jak jsem zjišťovala, John měl problém s navazováním kontaktů s lidmi.

„Johne,“ zkusila jsem to znovu. „Co kdybychom se vrátili k tomu, co se právě stalo…“

„No dobře,“ přerušil mě. „Ještě mi zbývá dvacet minut.“

A pak se vrátil ke svému příběhu.

Cítila jsem, že se o mě pokouší zívání, a pěkně silné, vyžadovalo to téměř nadlidskou sílu, abych udržela čelisti stisknuté. Vnímala jsem, jak moje svaly vzdorují, svírají mi obličej do divných výrazů, ale díkybohu to zívání nakonec zůstalo uvnitř. Bohužel to, co místo toho vyšlo ven, bylo krknutí. A pěkně hlasité. Jako bych byla opilá. (A nebyla jsem. V tu chvíli se ve mně mísila spousta nepříjemných věcí, ale opilost k nim nepatřila.)

Kvůli tomu krknutí se mi zase rozevřely rty. Stiskla jsem je tak pevně, až se mi rozslzely oči.

John si toho samozřejmě vůbec nevšiml. Dál vykládal o Margo. Margo udělala tohle a Margo udělala tamhleto. Já jsem řekl tohle. Ona řekla tamhleto. Takže já jsem pak řekl….

Během mého výcviku mi můj školitel jednou řekl: „V každém je něco sympatického.“ A k mému velkému překvapení jsem zjišťovala, že má pravdu. Bylo nemožné lidi opravdu poznat a zároveň je nemít rád. Mohli bychom vzít nepřátele celého světa, zavřít je do jedné místnosti, aby tam sdělovali své příběhy a důležité zážitky, své obavy a své snahy, a jejich protivníci by jim najednou porozuměli. Nacházela jsem něco sympatického doslova v každém, s kým jsem se setkala jako terapeutka, včetně toho chlapíka, který se pokusil o vraždu. (Když odhlédnu od jeho zuřivosti, ukázalo se, že to byl opravdu miláček.)

Dokonce mi ani nevadilo, když ke mně minulý týden John přišel na naše první setkání a vysvětlil mi, že přišel za mnou, protože tady v Los Angeles jsem „nikdo“, což znamenalo, že tady nenarazí na nikoho ze svých kolegů z televize, kteří by sem také mohli docházet kvůli léčbě. (Jeho kolegové, jak předpokládal, chodí k „známým, zkušeným terapeutům“.) Prostě jsem si to uložila pro budoucí použití, až bude vůči mně otevřenější. Nehnula jsem ani brvou, když mi na konci toho sezení podal štůsek bankovek s tím, že by raději zaplatil takhle, protože nechce, aby jeho žena věděla, že chodí k terapeutovi.

„Jako byste byla moje milenka,“ vysvětloval. „Anebo spíš jako moje prostitutka. Neurazte se, ale nejste zrovna typ ženy, kterou bych si vybral za milenku…, jestli víte, co tím myslím.“

Nevěděla jsem, co tím myslí. (Někoho blonďatějšího? Mladšího? S bělejšími, třpytivějšími zuby?), ale soudila jsem, že tahle poznámka je jen další z Johnových obranných valů proti tomu, aby se s někým nesblížil, nebo aby si nepřiznal svou potřebu jiné lidské bytosti.

„Chaha, moje prostitutka!“ zarazil se u dveří. „Prostě sem každý týden přijdu, uvolním svoje potlačované frustrace a nikdo to nemusí vědět! Není to zábavné?“

Jo, jasně, chtělo se mi říct, hrozně zábavné!

Ale stejně, i když jsem slyšela, jak se směje ještě v chodbě, byla jsem si jistá, že ho postupně začnu mít ráda. Byla jsem si jistá, že pod tou jeho odpudivou sebeprezentací se vynoří něco sympatického – možná dokonce krásného.

Ale to bylo minulý týden.

Dnes se projevoval prostě jako mizera. Mizera s neuvěřitelnými zuby.

Měj soucit, měj soucit, měj soucit, opakovala jsem si svou tichou mantru a pak jsem se zase zaměřila na Johna. Mluvil o chybě, které se dopustil jeden z členů štábu v jeho show (muž, jehož jméno v Johnově podání znělo prostě Ten idiot), a v tu chvíli mě něco napadlo: ta Johnova tiráda mi zní nějak podivně povědomě. Ne situace, kterou popisoval, ale pocity, které vyvolávala v něm – a ve mně. Věděla jsem, jak uklidňující může být, když všechna svoje zklamání přičtu na vrub venkovnímu světu, když popřu přijetí jakékoli role, jakou bych mohla mít v té existenciální hře s názvem Můj neuvěřitelně důležitý život. Věděla jsem, jaké to je, koupat se v nesebekritickém pobouření, v jistotě, že já jsem naprosto v právu a jak mi bylo strašlivě ukřivděno, protože tak jsem se cítila celý den.

John nemohl vědět, jak rozhozená jsem od předchozího večera, že muž, o kterém jsem si myslela, že se za něj provdám, najednou vycouval. Dnes jsem se snažila soustředit na svoje pacienty (dovolovala jsem si plakat jen v desetiminutových pauzách mezi sezeními, vždycky jsem si pečlivě otřela rozteklou řasenku, než přišel další objednaný člověk). Jinými slovy, zacházela jsem se svou bolestí tak, jak jsem si myslela, že ji zpracovává John: tak, že jsem ji zastírala.

Jako terapeutka jsem toho věděla hodně o bolesti, o tom, jak je bolest spojená se ztrátou. Ale věděla jsem také něco, co není tak obecně známé: že změna a bolest cestují společně. Nemůžeme dosáhnout změny bez ztráty, což je důvod, proč tolik lidí říká, že chtějí něco změnit, ale přesto zůstávají pořád stejní. Abych Johnovi pomohla, musela jsem přijít na to, co by mohla být jeho ztráta, ale napřed jsem potřebovala pochopit svou. Protože právě teď bylo všechno, na co jsem dokázala myslet, to, co včera večer udělal můj přítel.

Ten idiot!

Podívala jsem se na Johna a pomyslela si: Slyším tě, bratře.

Počkej chvilku, myslíte si možná. Proč mi tohle všechno vykládáš? Neměli by si terapeuti nechat svůj osobní život pro sebe? Neměli by být jen tabula rasa, nepopsaná tabule, nikdy neodhalit nic o sobě, být jen objektivní pozorovatelé, kteří nikdy své klienty nijak nepřezdívají – ani v duchu? Krom toho, neměli by terapeuti, ze všech lidí právě oni, mít svoje životy uspořádané?

Na jednu stranu ano. To, co se děje v místnosti terapeuta, by se mělo dít v zájmu klienta, a pokud terapeut není schopen oddělit svoje vlastní problémy od problémů těch, kteří za ním chodí pro pomoc, měl by si bezpodmínečně najít jinou práci.

Na druhou stranu, tohle – právě tady, právě teď, mezi vámi a mnou – není terapie, ale příběh o terapii: jak se uzdravujeme a kam nás to vede. Jako v pořadech na National Geographic Channel, které zachycují embryonální vývoj a narození vzácných krokodýlů, tak já chci zachytit proces, ve kterém lidské bytosti snažící se o svůj vývoj narážejí na své skořápky, dokud tiše (ale někdy hlasitě) a pomalu (ale někdy úplně náhle) neprasknou a neotevřou se.

Takže i když možná představa, jak sedím v pauzách mezi sezeními a po uplakaném obličeji mi stékají další slzy černé od řasenky, není úplně příjemná, právě tak tenhle příběh o několika bojujících lidech, se kterými se seznámíte, začal. S řasenkou stékající po uplakaném obličeji – mou vlastní lidskou slabostí.

Terapeuti se samozřejmě vypořádávají s každodenními výzvami života stejně jako všichni ostatní. Tahle obeznámenost je ve skutečnosti kořenem toho spojení, jež vytváříme s cizími lidmi, kteří se nám svěřují se svými křehkými příběhy a tajemstvími.

Ve výcviku se učíme teorie a nástroje a techniky, ale pod naší těžce vydobytou odborností šumí ještě to, že víme, jak moc těžké je být člověk. Čímž chci říct, že stejně každý den pracujeme na sobě – na svých vlastních slabostech, svých touhách a nejistotách, na svých vlastních příbězích. Ze všech mých oprávnění k tomu, abych pracovala jako terapeut, je tím nejvýznamnějším to, že jsem právoplatným členem lidské rasy.

Ale projevení téhle lidskosti je jiná věc. Jedna kolegyně mi vyprávěla, že když jí její lékař zatelefonoval, že její těhotenství není životaschopné, stála zrovna ve Starbucks a rozplakala se. Náhodou ji tam zahlédla jedna z jejích klientek, zrušila příští návštěvu u ní a nikdy se už nevrátila.

Vzpomínám si, že jsem jednou slyšela, jak spisovatel Andrew Solomon vyprávěl příběh o manželském páru, se kterým se setkal na konferenci. V průběhu se mu postupně manžel i manželka, nezávisle na sobě, svěřili, že užívají antidepresiva, ale nechtějí, aby to ten druhý věděl. Ukázalo se, že v jednom domě schovávají ty samé léky. Nehledě na to, jak hodně jsme jako společnost otevření, pokud jde o dříve soukromé záležitosti, na emocionálních problémech stále lpí strašlivé stigma. Prakticky s každým mluvíme o svém fyzickém zdraví (dovede si někdo představit, že by před sebou manželé schovávali léky na pálení žáhy?), dokonce i o sexuálním životě, ale zkuste začít mluvit o úzkosti nebo depresi či nezvladatelném zármutku a výraz na obličeji toho, s kým mluvíte, vám dá jasně najevo: Z toho mě vynech a začni s tím hned.

Ale čeho se tolik bojíme? Není to, jako bychom nahlédli do těch tmavých koutů, cvakli vypínačem a našli tam pár švábů. Motýli mají také rádi tmu. Na těch místech bývá krása. Ale musíme se tam podívat, abychom ji uviděli.

Moje práce, práce terapie, spočívá v dívání.

A to nejen s mými klienty.

Málo známý fakt: terapeuti chodí k terapeutům. Vlastně se od nás požaduje, abychom k nim chodili během svého výcviku, je to součást lekcí požadovaných k udělení licence, abychom tak z vlastní zkušenosti věděli, co budou zažívat naši budoucí klienti. Učíme se, jak přijmout zpětnou vazbu, zvládat rozpaky, uvědomovat si slepá místa a objevovat působení svých příběhů a chování na nás samé a na ostatní.

Ale pak získáme licenci, lidé přicházejí žádat radu od nás a… my pořád ještě chodíme na terapii. Ne setrvale, ne nutně a většina z nás sedá během naší kariéry na pohovce někoho jiného, částečně proto, abychom měli místo, kde můžeme mluvit o emocionálním působení práce, kterou děláme, ale částečně také proto, že život je, jaký je, a terapie nám pomáhá postavit se démonům, když se rozhodnou nás navštívit.

A že to dělají, protože démony má každý – velké, malé, staré, nové, tiché, hlasité, jakékoliv. Tihle společní démoni jsou svědectvím o skutečnosti, že se nakonec nijak nelišíme od ostatních. A právě s tímto vědomím dokážeme se svými démony vytvořit jiný vztah, vztah, ve kterém se už nepokoušíme ospravedlnit svůj únik před nepříjemným vnitřním hlasem nebo otupit své pocity odváděním pozornosti prostředky, jako je příliš mnoho vína nebo jídla, nebo hodinami strávenými na internetu (tuto aktivitu jeden z mých kolegů nazývá „nejúčinnější volně dostupný krátkodobě působící prášek na bolest“).

Jedním z nejvýznamnějších kroků v terapii je pomoci lidem převzít odpovědnost za nepříjemné situace, ve kterých se právě ocitli, protože jakmile si uvědomí, že mohou (a musí) tvořit své životy, jsou na cestě ke změně. Často jsou ale klienti přesvědčeni o tom, že většinu jejich problémů tvoří okolnosti nebo různé situace – jinými slovy, jsou externí. A když ty problémy způsobuje někdo nebo něco jiného, nějaká věc tam venku, proč by se trápili tím, že by se měnili? I kdyby se rozhodli dělat věci jinak, nebyl by zbytek světa pořád stejný? Je to opodstatněný argument. Ale tak život obvykle nefunguje.

Vzpomínáte si na Sartrův slavný citát: „Peklo jsou ostatní lidé“? Je to pravda – svět je plný obtížných lidí (nebo, jak by řekl John, idiotů). Vsadila bych se, že byste jen tak z hlavy dokázali vyjmenovat aspoň pět opravdu obtížných lidí – některým se pečlivě vyhýbáte, jiným byste se důsledně vyhýbali, kdyby neměli stejné příjmení jako vy. Ale někdy – mnohem častěji, než si hodláme připustit – jsme ti obtížní lidé my.

Tak to je – někdy to peklo jsme my.

Někdy jsme my příčinou všech svých obtíží. A když dokážeme vykročit ze svých způsobů, stane se často něco ohromujícího.

Terapeut nastavuje klientům zrcadlo, ale často je to i naopak – klienti nastavují zrcadlo terapeutům. Terapie ani zdaleka není jednostranná; odehrává se v paralelním procesu. Každý den naši klienti otevírají otázky, které si potřebujeme promyslet i sami pro sebe. Pokud dokáží sami sebe vidět díky naší reflexi jasněji, pak i my vidíme sebe jasněji díky jim. To se děje terapeutům, když poskytují terapii, a děje se to i našim terapeutům. My jsme zrcadla odrážející zrcadla odrážející zrcadla, ukazujeme jeden druhému, co ještě nejsme schopní vidět.

Což mě přivádí zpátky k Johnovi. Dnes už na nic z toho nemyslím. Pokud jde o mě, byl to těžký den s obtížným klientem, a aby bylo všechno ještě horší, viděla jsem se s Johnem hned po mladé novomanželce, která umírala na rakovinu – což nikdy není ideální čas k tomu, abyste se viděli s kýmkoliv, ale zvlášť ne potom, co jste se moc nevyspali a vaše svatební plány právě vyhučely komínem, a víte, že vaše bolest je triviální ve srovnání se smrtelně nemocnou ženou, a také vnímáte (ale ještě si neuvědomujete), že to není ani trochu triviální, protože se ve vás odehrává něco kataklyzmatického.

Mezitím asi tak kilometr daleko, v starobylé cihlové budově postavené v úzké jednosměrné uličce, se svým klientům věnoval také terapeut jménem Wendell. Chodili k němu jeden po druhém, usedali na jeho pohovku čelem k rozkošné zahradě, mluvili o stejných věcech, o jakých se mnou mluvili mí klienti v jednom z horních pater skleněné výškové kancelářské budovy. Wendellovi klienti se s ním vídali celé týdny či měsíce, nebo možná dokonce i roky, ale já jsem se s ním teprve měla setkat. Vlastně jsem o něm ještě ani neslyšela. Ale to se mělo změnit.

Měla jsem se stát Wendellovým nejnovějším klientem.

2

Kdyby měla královna koule

Záznam v kartě, Lori:

Čtyřicátnice přicházející na terapii, kterou potřebuje v důsledku nečekaného rozchodu. Tvrdí, že potřebuje jen „pár sezení, aby to překonala“.

Všechno to začíná aktuálním problémem.

Aktuální problém je podle definice záležitost, která pacienta přiměje hledat terapii. Může to být panický záchvat, ztráta zaměstnání, smrt, porod, problémy ve vztahu, neschopnost učinit zásadní životní rozhodnutí nebo vlna depresí. Někdy není aktuální problém natolik vyhraněný, jde jen o pocit „uváznutí“ nebo vágní, ale setrvalý pocit, že něco není v pořádku.

Ať už je problém jakýkoli, vynoří se proto, že dotyčný dospěje do takzvaného bodu zvratu. Mám se přiklonit nalevo, nebo napravo? Mám zachovávat status quo, nebo se pustit do neprobádaných končin? (Varování: Terapie vás pokaždé zavede do neprobádaných končin, i když se rozhodnete zachovat status quo.)

Ale lidem, kteří přijdou na první terapeutickou schůzku, nejde o nějaký bod zvratu. Nejčastěji touží jen po tom, aby se jim ulevilo. Chtějí vám vyprávět svůj příběh a začít od svého aktuálního problému.

Takže dovolte, abych vás uvedla do incidentu s přítelem.

První věc, kterou musím o příteli říct, je ta, že jde o mimořádně slušného člověka. Je laskavý a štědrý, zábavný a chytrý, a když vás zrovna nerozesmává, dojede vám ve dvě ráno do lékárny pro antibiotika, na která prostě nemůžete čekat do rána. Když vyrazí nakupovat do Costca, vždycky vám napíše, jestli něco nepotřebujete, a když odpovíte, že snad jen prášek na praní, přiveze vaše oblíbené masové kuličky a dvacet lahviček s javorovým sirupem na vafle, které upeče skoro z ničeho. Těch dvacet lahviček přinese z garáže do kuchyně, devatenáct jich uloží do kuchyňské skříňky tak vysoko, abyste na ně nedosáhla, a tu dvacátou položí na linku, aby byla připravená na ráno.

Také vám na stole nechává láskyplné vzkazy, vodí se s vámi za ruku a vždycky vám otevře dveře, nikdy si nestěžuje, že se musí účastnit rodinných akcí, protože si rozumí se všemi vašimi příbuznými, i s těmi hodně dotěrnými a v letech. Jen tak vám od něj přijde balík knih z Amazonu (protože knihy jsou pro vás ekvivalent květin) a večer se s vámi uvelebí na pohovce a navzájem si z nich předčítáte, samozřejmě s přestávkami na pomazlení. A když sjíždíte seriály na Netflixu, masíruje přesně to místo na vašich zádech, kde máte lehkou skoliózu, a když přestane a vy do něj šťouchnete, tře vám to místo ještě přesně šedesát slastných vteřin, než se pokusí vytratit, aniž byste si toho všimla (předstíráte, že jste si nevšimla). Nevadí mu, když dokončujete jeho sendviče i jeho věty, vypatláte mu opalovací krém, a naslouchá vám tak pozorně, že se časem stane větším odborníkem na váš život, než jste vy sama.

Možná vám celý ten obrázek připadá nějaký divný, a také je. Způsobů, jak vyprávět příběhy, je mnoho, a jestli jsem se jako terapeutka něco naučila, pak to, že většina lidí je to, čemu terapeuti říkají „nespolehlivý vypravěč“. Neznamená to, že by si vědomě vymýšleli. Jde spíše o to, že každý příběh má více různých vláken a vypravěč přirozeně opomíjí ta, která se neshodují s jeho perspektivou. Většina toho, co mi pacienti vyprávějí, je naprostá pravda – z jejich aktuálního úhlu pohledu. Poptejte se někoho na partnera v době, kdy je do něj zamilovaný, a pak to zkuste, až se spolu rozvedou – a pokaždé se dozvíte jen půl pravdy.

A to, co jste teď četli o příteli? To byla ta pěkná půlka pravdy.

A teď ta horší půlka. Ležíme v posteli, je deset večer v pracovní den a právě jsme se dohodli, na jaký film půjdeme o víkendu, když vtom přítel podivně zmlkne.

„Jsi unavený?“ zeptám se. Oba jsme pracující single rodiče po čtyřicítce, takže obyčejné vyčerpané ticho není nic divného. Ale i když vyčerpaní nejsme, je úlevné a uvolňující jen tak spolu mlčky sedět. Jenže pokud by se ticho dalo poslouchat, tak to dnešní zní trochu jinak. Jestli jste byli někdy zamilovaní, pak víte, jaké ticho mám na mysli: je to ticho na zvláštní frekvenci, na které vnímá právě jen ten druhý.

„Ne,“ odpoví. Je to jen jedna slabika, ale jemně se mu třese hlas a pak následuje zase to samé znepokojivé ticho. Podívám se na něj. On se podívá na mě. Usměje se, já se usměju a to ohlušující ticho pokračuje, přerušované jen šelestivým zvukem, jak on vrtí pod dekou nohama. Teď zpozorním. V práci vydržím celé maratony ticha, ale v ložnici sotva tři vteřiny.

„Tak, děje se něco?“ zeptám se a snažím se znít nenuceně, ale je to jen řečnická otázka. Odpověď je zjevně ano, protože nikdy, co svět světem stojí, po ní nenásledovala žádná uklidňující odpověď. U párů, které ke mně docházejí na terapii, se časem ukáže, že jde o některou z verzí Podvádím tě, Rozházel jsem všechny peníze, Stěhuje se k nám moje stárnoucí matka nebo Už tě nemiluju.

A přítelova odpověď byla opravdu tohoto druhu: „Zjistil jsem, že nemůžu žít dalších deset let pod jednou střechou s dítětem.“

Zjistil jsem, že nemůžu žít dalších deset let pod jednou střechou s dítětem?

Rozesmála jsem se. Na jeho odpovědi samozřejmě není nic vtipného, ale vzhledem k tomu, že spolu plánujeme strávit zbytek života a já mám osmileté dítě, zní to tak nesmyslně, až to nemůžu považovat za nic jiného než za vtip.

Přítel nic neříká, takže se přestanu smát. Podívám se na něj, on uhne pohledem.

„O čem to proboha mluvíš? Jak to myslíš, že nemůžeš dalších deset let žít s dítětem?“

„Je mi líto,“ hlesne.

„Líto čeho?“ vypálím, pořád mi to uniká. „Chceš říct, že to myslíš vážně? Už nechceš, abychom byli spolu?“

Začne vysvětlovat, že se mnou chce být, ale teď, když jeho vlastní teenageři brzy vypadnou na univerzity, si uvědomil, že nechce čekat dalších deset let, než bude hnízdo prázdné.

Spadne mi brada. Doslova. Cítím, jak se mi otevřela ústa a čelist chvíli visí ve vzduchu. Je to poprvé, co něco takového slyším, a chvíli trvá, než se spodní čelist vrátí do správné polohy a já můžu mluvit. V hlavě mi zní „Cooooooože???“, ale slyším se říkat „Jak dlouho si to uvědomuješ? Kdybych se teď nezeptala, jestli se něco děje, kdy bys mi to jako chtěl povědět?“ Říkám si, že to přece nemůže být dlouho, protože ještě před pěti minutami jsme spolu vybírali film a kuli plány na víkend. Na společný víkend! V kině!

„Nevím,“ vysouká ze sebe schlíple. Pokrčí rameny, ale skoro jimi nepohne. Jako by ten pohyb dělalo celé jeho tělo. „Čekal jsem, až na to bude vhodná chvíle.“ (Když tuhle část příběhu poslouchají moji přátelé terapeuti, diagnostikují „vyhýbavou poruchu osobnosti“. Když to poslouchají moji přátelé, kteří terapeuti nejsou, diagnostikují ho stručněji: „kretén“.)

Další ticho.

Mám pocit, jako bych se na tu scénu dívala shora, sledovala svoje zmatené já proplouvající šíleně zrychleným proudem všech známých stupňů truchlení: popření, hněv, smlouvání, deprese, smíření. Pokud se můj smích dal považovat za popření, pak ono „Kdys mi to jako chtěl říct“ byl hněv a teď mířím do stadia smlouvání. Jak bychom mohli dosáhnout toho, aby to fungovalo? Mám víc využívat někoho na hlídání? Víc s přítelem někam chodit?

Jen vrtí hlavou. Jeho teenageři nevstávají v sedm ráno, aby si pohráli s legem. Těší se na svobodu, která mu kyne, a chce prostě o víkendových ránech odpočívat. Je jedno, že si můj syn hraje s legem naprosto samostatně, nikoho k tomu nepotřebuje. Problém je v tom, že čas od času zavolá: „Podívej, co jsem postavil! Koukni!“

„Problém je, že si nechci prohlížet nějaké stavby z lega,“ říká přítel, „chci si číst noviny.“

Chvíli přemýšlím o tom, že přítele ovládl nějaký vetřelec, nebo že mu v hlavě roste nějaký nádor a tahle změna osobnosti je jen prvním příznakem. Říkám si, co by asi můj přítel řekl tomu, kdybych se s ním chtěla rozejít, protože jeho pubertální dcery mi strkají pod nos svoje nové legíny z Forever 21, když si zrovna chci číst knihu. Nechci si prohlížet nějaký legíny. Chci si číst knížku. Co je to za člověka, který se chce rozejít proto, že se prostě nechce dívat?

„Myslela jsem, že sis mě chtěl vzít,“ vypravím ze sebe uboze.

„Já si tě chci vzít,“ odpoví, „já jen nechci žít s dítětem.“

Chvíli nad tím přemýšlím jako nad hádankou, kterou se snažím uhodnout. Zní to trochu jako hádanka Sfingy.

„Ale ke mně patří dítě,“ zvyšuju hlas. Štve mě, že to vytahuje teď, že to vytahuje vůbec. „Mě si nemůžeš dát jen tak, bez přílohy, jako burger bez hranolků, jako… jako…“ Myslím na klienty, kteří stavějí na ideálních scénářích a trvají na tom, že dokážou být šťastní jen v té jediné situaci. Kdyby nevzdal ekonomku, aby se stal spisovatelem, byl by to chlap mých snů (takže se s ním rozejdu a budu randit s manažery investičních fondů, se kterými se nudím). Kdyby ta práce nebyla tak daleko, byla by to pro mě skvělá příležitost (takže zůstanu u své otravné práce a budu ti dál vykládat, jak moc závidím práci svým kamarádkám). Kdybych neměla dítě, vzal by si mě.

Každý máme něco, co nám brání dospět k cíli. Ale když se klienti opakovaně pouštějí do podobných analýz, někdy si říkám: „Kdyby měla královna koule, byl by to král.“ Pokud se v životě pořád jenom nimráte a vybíráte si, pokud si neuvědomíte, že „dokonalost je nepřítelem dobrého“, možná se připravujete o radost. Klienty moje upřímnost nejprve zaskočí, ale nakonec jim ušetří měsíce terapie.

„Je to tak, že jsem nechtěl chodit s někým, kdo má dítě,“ říká přítel, „ale pak jsem se do tebe zamiloval a nevěděl jsem, co mám dělat.“

„Nezamiloval ses do mě přece před naší první schůzkou, na které jsem ti řekla, že mám šestiletého syna,“ opáčím. „Pak jsi přece věděl, co máš dělat, ne?“

Další tíživé ticho.

Jak jste pravděpodobně uhodli, ten rozhovor nikam nevedl. Snažila jsem se přijít na to, jestli nejde o něco jiného – jak by mohlo nejít o něco jiného? Koneckonců, tahle jeho touha po svobodě je jen obvyklé závěrečné „Chyba není v tobě, ale ve mně“ (což je jen kód pro „Nejde o mě, jde o tebe“). Je přítel s něčím ve vztahu nespokojený a bojí se mi to říct? Zkusila jsem se ho na to zeptat, klidně, ztišila jsem hlas, protože vím, že rozzlobení lidé nebývají příliš přístupní. Ale přítel trval na tom, že jde jen o to, že chce žít bez dětí, ne beze mě.

Byla jsem v šoku, do kterého se mísil zmatek. Nechápala jsem, jak to, že jsme o tom nikdy nemluvili. Jak může člověk vedle někoho spokojeně spát a plánovat s ním společný život, když zároveň uvažuje, jestli by neměl odejít? (Odpověď je jednoduchá – běžný obranný mechanismus zvaný oddělování. Ale právě v tu chvíli jsem byla příliš zahlcená jiným obranným mechanismem, popíráním.)

Přítel je právník, mimochodem, a předložil mi to všechno tak, jako by to předkládal porotě. Jak to, že se to neukázalo už dřív? Opravdu si mě chce vzít. Opravdu mě miluje. Jen chce trávit víc času se mnou. Chce, abychom mohli jen tak spontánně odjet na víkend, nebo se vrátit z práce a vyrazit si ven na večeři bez toho, aby se musel starat o někoho třetího. Chce soukromí páru, ne pospolitost rodiny. Když zjistil, že mám malé dítě, řekl si, že to není ideální, ale mně se o tom nezmínil, protože si myslel, že se tomu dokáže přizpůsobit. O dva roky později, když jsme se chystali spojit svoje domovy, ve chvíli, kdy byla jeho svoboda na dohled, si uvědomil, jak je to pro něj důležité. Věděl, že to končí, ale taky to tak prostě nechtěl – a i když přemýšlel, že mi to řekne, nevěděl, jak do toho, protože už jsme spolu byli tak daleko a věděl, že budu naštvaná. Váhal mi to povědět, protože nechtěl být hajzl. Obhájce nemá další otázky a také je mu to velmi líto.

„Tobě je to líto?“ vypravila jsem ze sebe. „Tak já ti něco povím: když ses pokoušel NEBÝT hajzl, udělal jsi ze sebe toho NEJVĚTŠÍHO hajzla na světě.“

Zase ztichnul a mně to konečně došlo. To jeho předchozí podivné mlčení předtím byl jeho způsob, jak o tom promluvit. A ačkoliv jsme o tom mluvili pořád znovu a dokola, dokud žaluziemi nezačalo prosvítat slunce, oba jsme věděli, že už není co říct.

Já mám dítě. On chce svobodu. Děti a svoboda se vzájemně vylučují.

Kdyby měla královna koule, byla by král.

Voilà – a měla jsem svůj aktuální problém.

3

Prostor jednoho kroku

Když někomu řeknete, že jste psychoterapeut, většinou následuje překvapené ticho a po něm rádoby vtipné otázky jako „Téda, psychoterapeut? Mám vám vyprávět o svém dětství?“ Nebo „Pomohla byste mi vyřešit problém, který mám s tchyní?“ Případně „Budete mě analyzovat?“ (Přičemž odpovědi znějí: „Proboha, jen to ne“, „Možná“ a „Proč bych to dělala zrovna tady? Kdybych byla gynekoložka, chtěli byste po mně, abych vám udělala vyšetření pánevního dna?“)

Na jednu stranu chápu, kde se tyhle reakce berou. Vycházejí ze strachu. Lidé se bojí, že mi budou vydáni napospas, že je odhalím. Všimnete si mých nejistot, které tak úspěšně skrývám? Uvidíte všechno to, čeho se bojím, o čem lžu a za co se stydím?

Uvidíte to, co je v mé bytosti lidského?

Zaráží mě ale, že lidi, s nimiž mluvím na grilovačkách nebo večírcích, jako by vůbec nenapadlo, jestli to nefunguje i naopak. Jestli by i u mě nenašli něco, co nesděluju jen tak na potkání. Jakmile zjistí, že jsem terapeut, proměním se v jejich očích v postavu, které nejde o nic jiného, než pokradmu ostatním nahlížet do duše. A tak se snaží odvést pozornost, vykládají vtipy o terapeutech anebo si jdou „dolít víno,“ jakmile je to společensky přípustné.

Někteří se ale vyptávají dál; zajímá je třeba, kdo ke mně nejčastěji chodí. Na to odpovídám, že úplně normální lidé, stejní jako kdokoli z nás, tedy i jako tazatel. Na jedné oslavě jsem se zmínila před zvědavou dvojicí, že ke mně množství klientů chodí na párovou terapii, načež se ti dva přímo přede mnou začali hádat. On nechápal, proč se ona tak zajímá o párovou terapii – jako by snad měli nějaké problémy (a nervózně se zahihňal). Ji zase popudilo, proč on se tak málo zajímá o citový život jiných párů – jako by v jejich vztahu nebylo co zlepšovat (a v očích se jí blýsklo). Ale měla jsem chuť jim dělat terapeuta? Ani v nejmenším. Tentokrát jsem to byla já, kdo se vzdálil pod záminkou „dolití vína“.

Zmínka o terapii vzbuzuje neobvyklé reakce, protože svým způsobem připomíná pornografii. Oba tyto obory pracují s nahotou, byť každý po svém. Oba nás dovedou vzrušit. A oba mají miliony uživatelů, z nichž většina se k nim veřejně nehlásí. Výsledky různých statistik, kolik lidí chodí na terapii, budou nejspíš zkreslené, protože mnoho z nich se k tomu nepřizná.

I tak se ale jedná o vysoká čísla. V libovolném roce dochází na terapii nějakých třicet milionů dospělých Američanů. A Spojené státy zdaleka nejsou na přední příčce, pokud jde o terapii. (Jen tak pro zajímavost, země s největším počtem terapeutů v přepočtu na osobu jsou Argentina, Rakousko, Austrálie, Francie, Kanada, Švýcarsko, Island a až pak Spojené státy americké.)

Možná byste čekali, že jakožto terapeutku mě ráno po incidentu s přítelem napadne zajít na terapii. Budova, kde pracuju, je plná terapeutů, stejně jako dům, ve kterém bydlím, a jsem členkou několika skupin, v nichž si terapeuti navzájem radí a podporují se. Nejsem tedy úplným nováčkem ve světě terapie.

Ale jak jsem tak ležela paralyzovaná ve fetální poloze, rozhodla jsem se zavolat někomu jinému.

„To je ale šmejd!“ vykřikla Allison, kamarádka, kterou znám ze všech nejdéle, když jsem jí všechno vyklopila. Byla jsem ještě v posteli; syn spal. „Proboha! Copak je tohle normální? Jak ti to mohl udělat? A nejen tobě, ale i tvému dítěti!“

„Přesně!“ vyhrkla jsem. Dalších dvacet minut jsme svorně nadávaly na přítele. Prvotní příval bolesti většina lidí zvládá tak, že si vybijí zlost na sobě nebo na druhých, obrátí ji dovnitř nebo ven. Allison a já jsme se rozhodly pro variantu B. Tadá! Allison žije na Středozápadě, měla tedy přede mnou dvouhodinový náskok. Už seděla v autě a jela do práce.

„Víš, co bys měla udělat?“ šla teď rovnou k věci.

„Co?“ Bylo mi, jako by mi někdo probodnul srdce. Udělala bych cokoli, aby to přestalo bolet.

„Měla by ses vyspat s někým jiným! Abys zapomněla na toho nepřítele dětí.“ Nepřítel dětí jako nová přítelova přezdívka se mi okamžitě zalíbil.

„Vyklubal se z něj někdo úplně jiný, než za koho jsi ho považovala. Potřebuješ přijít na jiné myšlenky s jiným chlapem.“

Allison byla už dvacet let vdaná za muže, do kterého se zamilovala na vysoké. Vůbec netušila, jak poradit single kamarádce po čerstvém rozchodu.

„Třeba ti to pomůže rychleji se z toho oklepat. Něco jako když spadneš z kola a hned na něj zas nasedneš,“ rozvíjela Allison svou teorii. „A přestaň protáčet panenky.“

Allison mě zná opravdu dobře. Protože přesně to jsem právě dělala. Protáčela červené, opuchlé oči.

„Tak jo, jdu se vyspat s někým jiným,“ hlesla jsem poslušně; věděla jsem, že se mě snaží rozesmát. Ale vzápětí už jsem zase vzlykala. Připadala jsem si jako šestnáctiletá dívenka, se kterou se poprvé v životě někdo rozešel. Nikdy by mě nenapadlo, že takhle budu reagovat ještě po čtyřicítce.

„Ale no tak, zlato,“ jako by mě Allison objímala už svým hlasem. „Jsem tady. A tohle zvládneš.“

„Já vím,“ odpověděla jsem, až na to, že jsem nějakým podivným způsobem nevěděla. Vzpomněla jsem si na známý citát, parafrázi básně Roberta Frosta: „Jediná cesta ven vede skrz.“ Na druhou stranu tunelu se dostaneme, když jím projdeme, ne když se ho budeme snažit obejít. Ale v tuhle chvíli jsem si nedokázala představit ani vjezd.

Allison zaparkovala a slíbila mi, že zavolá hned o první pauze. Když jsme se rozloučily, podívala jsem se na hodiny: půl sedmé ráno. Zavolala jsem další kamarádce, Jen, terapeutce s ordinací na druhé straně města. Zvedla to hned po prvním zazvonění. V pozadí jsem slyšela jejího manžela, jak se ptá, kdo volá. „Myslím, že je to Lori,“ odpověděla mu Jen šeptem. Nejspíš viděla na displeji, kdo jí volá, jinak by si musela myslet, že jsem nějaký pošahaný vtipálek, protože jsem tak strašně plakala, že jsem se nedokázala ani představit.

Konečně jsem popadla dech a všechno jsem jí pověděla. Pozorně mi naslouchala. Několikrát prohlásila, že tomu vůbec nemůže uvěřit. Načež jsme dvacet minut nadávaly na přítele, než jsem přes její hlas zaslechla, jak se otevírají dveře. Do pokoje vešla její dcera a informovala ji, že potřebuje být ve škole dřív, aby stihla plavání.

„Zavolám ti o obědové pauze,“ slíbila Jen. „Ale upřímně řečeno, nezdá se mi, že by to tímhle mělo skončit. Něco tady nehraje. Pokud není sociopat, vůbec to nejde dohromady s tím, co jsem pozorovala poslední dva roky.“

„Přesně tak,“ souhlasila jsem. „Z toho plyne, že je sociopat.“

Slyšela jsem, jak se napila vody a odložila skleničku.

„V tom případě,“ polkla Jen, „pro tebe mám skvělého chlápka, který není nepřítel dětí.“ Také si hned oblíbila Přítelovo nové jméno. „Za pár týdnů, až budeš připravená, vás seznámím.“

Málem jsem se usmála nad tou absurdností. Jestli jsem něco pár hodin po rozchodu opravdu potřebovala, tak to, aby se mnou někdo v tichosti sdílel moji bolest. Zároveň jsem ale věděla, jak je těžké nechat blízkého kamaráda trpět a nesnažit se mu pomáhat. Tiché sdílení bolesti představuje jeden ze vzácných typů zážitků, které člověku poskytuje bezpečný prostor terapeutické místnosti. Mimo ni je ale velmi těžké ho dát nebo dostat – dokonce i pro Jen, která pracuje jako terapeutka.

Když jsme se rozloučily, začala jsem přemýšlet nad jejím výrokem o tom, že za pár týdnů budu připravená. Vážně bych mohla jít na rande už za pár týdnů? Představila jsem si, že mě nějaký sympatický muž v dobré víře pozve na večeři a upřímně se snaží o příjemnou konverzaci. Jenže co čert nechtěl, zmíní něco, co mi připomene přítele (kterého mi teď bude připomínat úplně všechno), a já nedokážu ovládnout pláč. Plakat na prvním rande rozhodně není sexy. Terapeutka, která pláče na prvním rande, navíc vzbuzuje lehké zděšení. A hlavně, já jsem teď plánovala zabývat se jenom bezprostřední přítomností.

Teď se budu soustředit jenom na jednu nohu, potom na druhou.

Takhle to říkám pacientům, které drtí deprese. Tak těžká deprese, že jejich myšlenky vypadají asi takhle: Tamhle je koupelna. Asi dva metry ode mě. Vidím ji, ale nemůžu tam dojít. Pravá, levá. Nedívejte se ty dva metry najednou. Jenom udělejte krok. A potom další. Nakonec to do té sprchy zvládnete. A zvládnete i dnešek, zítřek a celý příští rok. Jeden krok. Tito lidé si často nedokážou představit, že deprese jednou skončí, ale to nevadí. Podstatné je něco dělat. Protože jeden čin vede k dalšímu a z bludného kruhu se stává ctnostný kruh. Většina velkých proměn přichází díky stovkám malých, téměř nepostřehnutelných krůčků, které jsme cestou udělali.

V prostoru jednoho kroku se můžou odehrát velké věci.

Nějakým záhadným způsobem se mi podařilo vzbudit syna, udělat snídani, připravit mu svačinu, popovídat si s ním, doprovodit ho do školy a dojet do práce, to všechno bez jediné slzičky. To zvládnu, ujišťovala jsem sama sebe, když jsem stála ve výtahu. Jedna noha, potom druhá. Jedno padesátiminutové sezení, až pak další.

Vystoupila jsem ve svém patře, na chodbě jsem pozdravila několik kolegů, odemkla dveře do pracovny a provedla sérii navyklých úkonů: odložila jsem si věci, vypnula vyzvánění na mobilu, připravila šanony a naklepala polštáře na pohovce. Pak jsem ale udělala něco zvláštního: sama jsem se na ni posadila. Dívala jsem se na své prázdné terapeutické křeslo a jenom vnímala pohled z druhé strany pokoje. Bylo to podivně uklidňující. Zůstala jsem tam sedět, dokud nezablikalo zelené světýlko u dveří na znamení, že už tu mám prvního klienta.

Jsem připravená, říkala jsem si. Jedna noha, potom druhá. Budu v pohodě.

Až na to, že nebudu.

4

Ta chytrá, nebo ta sexy?

Vždycky mě zajímaly příběhy – nejen to, co se stalo, ale hlavně to, jak se příběh vypráví. Když přijdou pacienti na terapii, poslouchám, co mi vypráví, ale všímám si i toho, jak si své vyprávění přizpůsobují. Považují to, co vyprávějí, za jedinou verzi příběhu – tu „správnou“ verzi – nebo vědí, že ten jejich způsob je jen jeden z možných způsobů vyprávění? Uvědomují si, jakým způsobem si vybírají, co budou vyprávět a co ne, jak jejich motivace ke sdílení příběhu ovlivní posluchače?

Přemýšlela jsem o těchto otázkách v době, kdy mi bylo kolem dvaceti, ovšem ne v souvislosti s klienty v terapii, ale ve spojitosti s postavami z filmů a televizních seriálů. Proto jsem si hned po promoci našla zaměstnání v zábavním průmyslu, neboli, jak všichni říkají, prostě v Hollywoodu.

Šlo o práci ve velké talentové agentuře a pracovala jsem tam jako asistentka jednoho z agentů, který, stejně jako všichni v Hollywoodu, nebyl o moc starší než já. Brad zastupoval scenáristy a režiséry a vypadal opravdu velice mladě. Měl hlaďoučké tváře, pořád si odhrnoval patku rovných vlasů z očí a elegantní oblek a drahé boty na něm působily přehnaně dospěle, jako by si je půjčil od svého otce.

Technicky vzato byl můj první den v práci jen na zkoušku. Řekla mi to Gloria z personálního oddělení (nikdy jsem si nezapamatovala její příjmení, prostě se jí říkalo „Gloria z HR“) – Brad prý zúžil výběr kandidátů na místo svého asistenta na dva finalisty a každý z nás si měl odpracovat jeden zkušební den. Když jsem ve svůj zkušební den odpoledne vycházela z místnosti s kopírkou, zaslechla jsem, jak můj potenciální šéf mluví ve své kanceláři s jedním ze starších agentů, svým mentorem.

„Gloria z HR chce slyšet moje rozhodnutí ještě dneska,“ slyšela jsem Brada. „Mám si vybrat tu chytrou, nebo tu sexy?“

Ohromeně jsem strnula.

„Vždycky ber tu chytrou,“ zněla odpověď staršího agenta a mě opravdu zajímalo, za kterou z nich mě Brad považuje.

O hodinu později jsem to místo dostala. A i když mi ta otázka připadala strašlivě nevhodná, připadala jsem si trochu zvráceně uražená.

Vůbec jsem netušila, na základě čeho Brad usoudil, že já jsem ta chytrá. Za celý ten den jsem jen vytáčela telefonní čísla (a pořád dokola jsem ty hovory přerušovala, protože jsem v matoucím systému telefonu vždycky zmáčkla nesprávné tlačítko), uvařila kávu (s tou mě dvakrát vrátil), okopírovala scénář (navolila jsem 10 místo 1 při volbě počtu a pak jsem zbývajících devět kopií nacpala pod pohovku v odpočívárně), zakopla o šňůru lampy v Bradově pracovně a padla před ním na zadek.

Ta sexy, usoudila jsem, musela být mimořádně pitomá.

Moje pozice se jmenovala „literární asistentka filmu“, ale ve skutečnosti jsem byla sekretářka, která celý den vyřizovala seznam hovorů, vytáčela čísla šéfů studií a filmařů a říkala asistentkám těch lidí, že můj šéf je na lince, a pak jsem ho přepojila. V oboru se všeobecně vědělo, že od asistentek se očekává, že tyhle hovory odposlouchávají, takže pak vědí, kam který scénář poslat, aniž by jim to někdo musel říkat. Někdy se samozřejmě stalo, že jeden z účastníků hovoru na tenhle nepsaný zvyk zapomněl, takže jsme si pak vyslechly nejrůznější šťavnaté klepy o slavných přátelích našich šéfů – kdo se zrovna pohádal s manželkou nebo který ředitel studia má „ale v největší tajnosti“ získat pro své studio smlouvu snů. Když byla zrovna osoba, kterou jsem měla pro svého šéfa sehnat, nedosažitelná, nechala jsem vzkaz a přesunula se k dalšímu jménu na předlouhém seznamu. Někdy jsem dostala instrukci strategicky přesunout hovor na nevhodnou dobu (před půl desátou ráno, protože v Holywoodu nikdo do práce nedorazí dřív než v deset, nebo taky během oběda, což už nebylo tak mazané), aby prostě nebylo možné danou osobu sehnat.

Ačkoliv byl svět filmu oslnivý – Bradův adresář byl plný soukromých čísel a adres těch, které jsem léta obdivovala –, práce asistentky byla opravdu hodně nudná. Jako asistentka nosíte kávu, domlouváte šéfovi holiče a pedikúru, jezdíte do čistírny pro obleky, vymačkáváte hovory od rodičů a expartnerek, kopírujete a odesíláte dokumenty, jezdíte s autem do servisu, vyřizujete osobní záležitosti a na všechny schůzky nosíte vychlazenou balenou vodu (a nesmíte přitom promluvit ani slovo s těmi, které dychtíte potkat).

A nakonec pozdě večer sepisujete deset stránek poznámek ke scénáři, který přišel z agentury, aby ho mohl šéf na zítřejší poradě zasvěceně komentovat a přitom nemusel nic číst. My asistentky věnujeme těmto poznámkám značné úsilí, abychom dokázaly, jak jsme chytré a schopné a že bychom jednoho dne (Bože, prosím!) už přestaly dělat asistentku se všemi těmi ubíjejícími povinnostmi, přesčasy, minimální mzdou a nulovou kompenzací.

Po pár měsících bylo jasné, že zatímco ty sexy u nás v agentuře – a že jich bylo mezi asistentkami požehnaně – si získaly všechnu pozornost, slízly ty chytré všechnu práci navíc. Během prvního roku, kdy jsem pracovala jako asistentka, jsem toho moc nenaspala, protože jsem každý týden četla a komentovala tucet scénářů – všechny po pracovní době a o víkendech. Ale nevadilo mi to. Byla to vlastně oblíbená část mé práce. Naučila jsem se, jak se vytvářejí příběhy, a zamilovala se do fascinujících postav s komplikovaným vnitřním životem. Časem jsem se začala o trochu víc spoléhat na vlastní instinkty a nebála už jsem se tolik podělit o praštěné nápady na zápletky.

Brzy jsem nastoupila jako začátečnice v produkční společnosti, pracovala jsem jako story editor; to už jsem se účastnila schůzek, na které vodu nosila jiná asistentka. Spolupracovala jsem se scenáristy a režiséry, sedávala jsem na bobku, procházeli jsme scénu po scéně a já jsem přispívala k tomu, abychom dosáhli změn, které studio chtělo, aniž by se autor přecitlivělý vůči svému dílu rozzuřil nebo vyhrožoval, že od projektu ustoupí. (Tohle vyjednávání se ukázalo jako skvělé cvičení pro párové terapie).

Někdy, když jsem se chtěla vyhnout vyrušování v agentuře, jsem s autory pracovala brzy ráno ve svém maličkém bytě. Večer předtím jsem nakupovala jídlo k snídani a říkala si – pane jo, zítra ráno bude v mém obýváku s ohavným celopodlahovým kobercem a štukovaným stropem sedět John Lithgow a jíst tenhle bagel. Copak se někdy budu mít líp?

A pak to přišlo – nebo jsem si to tehdy myslela. Povýšili mě. Bylo to povýšení, po kterém jsem opravdu toužila a tvrdě jsem na něm pracovala. Až jsem ho konečně dosáhla.

Ironií té práce bylo, že spousta kreativní práce se odvede, když ještě nemáte dost zkušeností. Když začínáte, jste jen někdo v pozadí, někdo, kdo odvede všechnu skrytou práci na scénáři, zatímco ti výše postavení nahánějí talenty a obědvají s agenty nebo jezdí na natáčení, aby zkontrolovali produkci společnosti.

Když se z vás stane rozvojový manažer, stane se z vás někdo, kdo pracuje spíš na vnějších než na vnitřních záležitostech, takže pokud jste byli na střední společenský typ, je to práce přesně pro vás. Ale jestli jste raději seděli jako pecka a byli jste nejšťastnější s několika přáteli v knihovně, dejte si pozor na to, co si přejete.

Teď jsem se neobratně pokoušela socializovat na všech těch obědech a schůzkách. Navíc se ukázalo, že to všechno jde opravdu želvím tempem. Trvalo to věky – doslova roky – než se udělal film, a mě začalo skličovat pomyšlení, že jsem se minula povoláním. Sestěhovala jsem se s jednou kamarádkou do většího bytu a ona zjistila, že se každý večer dívám na televizi. A to opravdu hodně, až nezdravě.

„Vypadáš deprimovaně,“ snažila se mi pomoct. Tvrdila jsem, že nejsem deprimovaná, jen znuděná. Nenapadlo mě, že člověk, kterého drží při životě jen pomyšlení, že přijde domů a po večeři si pustí televizi, pravděpodobně trpí depresí.

Jednoho dne jsem si pak uvědomila, že sedím na obědě ve skvělé restauraci se skvělou agentkou, která mluví o perfektním projektu, a její slova jdou kolem mě, zatímco mi v hlavě znějí úplně jiná čtyři slova: Mě. To. Vůbec. Nezajímá. Opravdu mi bylo úplně jedno, co ta agentka říká, ta slovo mi zněla v hlavě pořád dokola, a to až do konce schůzky a pak i cestou do kanceláře.

Jediná věc, která mě opravdu zajímala, bylo sledování televize – tehdy jsem nic necítila (nebo možná přesněji, byly to jediné chvíle, kdy jsem necítila přítomnost něčeho nepříjemného, na co jsem ale nebyla schopná ukázat prstem). V těchto chvílích jsem byla ponořená do imaginárních světů, které přicházely s železnou pravidelností týden co týden s novými epizodami. Takže jsem si našla místo v televizi. Po pár měsících jsem začala pracovat v NBC, v oddělení vývoje seriálů. Bylo to, jako kdyby se mi splnil sen. Měla jsem pocit, že znovu pomáhám vyprávět příběhy. Ještě líp, místo uzavřených filmů s pečlivě vypracovanými závěry jsem se vrhla do díla na seriálech. Během všech těch epizod jsem pomáhala divákům poznávat jejich oblíbené postavy, vrstvu po vrstvě – a byly to postavy tak zkažené a protikladné jako my sami, a jejich příběhy byly úplně stejné. Zdálo se, že je to skvělé řešení pro mou znuděnost. Trvalo léta, než jsem si uvědomila, že jsem řešila nesprávný problém.

5

Poloha lenochoda

Záznam v kartě, Julie:

Třiatřicetiletá profesorka přichází pro pomoc se zpracováním rakoviny diagnostikované poté, co se vrátila ze svatební cesty.

„Není to vršek od pyžama?“ zeptala se Julie, když vešla do mé pracovny. Bylo odpoledne po incidentu s přítelem; poslední sezení před příchodem Johna (a jeho idiotů). Za chvilku si budu moci říct, že jsem dnešní den úspěšně zvládla.

Tázavě jsem se na ni podívala.

„Vaše triko,“ upřesnila a usadila se na pohovce.

V duchu jsem si promítla dnešní ráno. Vybavila jsem si šedý svetr, který jsem si chtěla vzít na sebe. A pak jsem si s hrůzou vzpomněla, že vedle svetru na posteli ležel šedý vršek od pyžama, který jsem si sundala, než jsem se ve svém omráčeném porozchodovém stavu odebrala do sprchy.

Panebože.

Z jedné ze svých výprav do Costca mi přítel přivezl balení pyžam s výrazným potiskem. Na jednom stálo: „Všechno bude sluníčkové“, na druhém „Přicházím s nabídkou kvalitního sexu“ a na třetím „Chrrrrr pššššššš“ (což není úplně sdělení, které bych chtěla vysílat svým pacientům). Horečně jsem přemýšlela, které jsem na sobě měla včera.

Zhluboka jsem se nadechla a sklonila jsem hlavu. Měla jsem na sobě vršek od pyžama s nápisem „Poloha lenochoda“ a obrázkem klimbajícího zvířátka. Julie se na mě dívala a čekala na odpověď.

Když v rámci terapie nevím, co říct – což se terapeutům stává častěji, než si klienti uvědomují –, mám v zásadě dvě možnosti. Buď neřeknu nic a dopřeju si čas situaci lépe porozumět. Anebo se pokusím odpovědět. Ale ať už se rozhodnu jakkoli, nesmím lhát. Což vylučovalo lákavou možnost Julii říct, že cvičím jógu a můj top je prostě jen neformální kousek pro každodenní nošení. Jenže Julie chodila na jógu v rámci programu pro onkologicky nemocné pacienty, takže kdyby začala mluvit o různých pozicích, musela bych si vymýšlet další lži a tvářit se, že vím, o co jde. Anebo přiznat, že jsem lhala.

Vzpomněla jsem si na kolegu, kterého jsem poznala na výcviku pro začínající terapeuty. Řekl tenkrát jedné své klientce, že bude tři týdny pryč, a ona se ho zeptala, co má v plánu.

„Poletím na Havaj,“ odpověděl začínající terapeut po pravdě.

„Na dovolenou?“ zajímala se dotyčná.

„Ano,“ přisvědčil můj kolega, ačkoli přesněji řečeno se letěl oženit a následně si na ostrově užít dvoutýdenní líbánky.

„To je teda dlouhá dovolená,“ poznamenala klientka. Jenže můj kolega měl pocit, že vykládat jí o nadcházející svatbě by bylo příliš osobní, a tudíž neprofesionální. Místo toho se tedy zaměřil na její poznámku. Jaký má pocit z toho, že teď tři týdny nebude moct chodit na terapii? Kdy už se v životě s podobnými pocity setkala? Což určitě byly legitimní otázky; stejně tak ale byla legitimní nevyslovená otázka jeho klientky: Není léto ani Vánoce, proč si tedy berete tak dlouhou dovolenou? Netřeba dodávat, že když se muž vrátil do práce, dotyčná si všimla jeho snubního prstýnku a vnímala to jako zradu. „Proč jste mi prostě neřekl, že se ženíte?“ nechápala.

Zpětně to nejspíš nechápal ani můj kolega. Co by se stalo tak hrozného, kdyby klientce prostě řekl, že se žení? Terapeuti se žení a vdávají a klienti to vnímají a komentují. Nic, s čím by se nedalo pracovat. Mnohem hůře se pracuje se ztracenou důvěrou.

Freud tvrdil, že lékař má být během terapie neproniknutelný a fungovat jako zrcadlo, které pouze odráží pacienta. Většina dnešních terapeutů ale pracuje s prvkem takzvaného sebeodhalení. Může jít o autentické vyjádření reakce na probírané téma, ale třeba i o prosté sdělení, že se dívá na seriál, o kterém se klient opakovaně zmiňuje. (Ostatně je rozhodně lepší se přiznat, že sledujete Svatbu na první pohled, než předstírat neznalost a vzápětí se podřeknout.)

Nabízí se ovšem otázka, co s klientem sdílet, a co raději ne. Odpověď není jednoduchá. Znala jsem jednu terapeutku, která se klientce, matce dítěte s Tourettovým syndromem, svěřila, že její syn tímto syndromem také trpí. Jejich vztah to velmi prohloubilo. Jiný kolega pracoval s mužem, jehož otec spáchal sebevraždu, ale nikdy mu neřekl, že i jeho otec zvolil dobrovolný odchod ze světa. Vždy je třeba zvážit pro a proti, provést subjektivní zkoušku lakmusovým papírkem, abychom odhadli, nakolik je odhalení vhodné. Musíme se ptát: bude tahle informace klientovi užitečná?

Pokud techniku sebeodhalení provedeme správně, můžeme překlenout vzdálenost mezi námi a klientem, kterému připadá, že je na své problémy sám. Často ho to povzbudí k větší otevřenosti. Když to ale neodhadneme nebo přeženeme, klientovi to nebude příjemné a začne se uzavírat – anebo prostě uteče.

„Ano,“ řekla jsem Julii. „Je to vršek od pyžama. Asi jsem se ráno přehlídla.“

Čekala jsem, jak na to bude reagovat. Pokud se zeptá, jak se to mohlo stát, odpovím jí po pravdě (byť bez zbytečných detailů), že jsem ráno byla roztěkaná.

„Aha,“ broukla Julie. Pak jí zacukaly koutky jako vždycky, když má slzy na krajíčku. Ale místo pláče se rozesmála.

„Nezlobte se, nesměju se vám. Jen, že… Poloha lenochoda… zní úplně ideálně!“

Pak mi vyprávěla o ženě, se kterou se setkávala na lekcích jógy pro onkologické pacienty. Žena byla přesvědčená o tom, že pokud Julie nezačne hodiny jógy – spolu se známou růžovou stuhou a bezbřehým optimismem – brát dostatečně vážně, rakovina ji zabije. Co na tom, že Juliina onkoložka už jí sdělila, že ji rakovina zabije. Tahle žena stále věřila, že pomocí jógy se může uzdravit.

Julie jí opovrhovala.

„Představte si, že bych přišla na hodinu jógy v tohle modelu a…“

Teď už se svíjela v regulérním záchvatu smíchu. Vždycky se na okamžik ovládla, jen aby vzápětí vybuchla znovu. Bylo to poprvé, co jsem Julii viděla se smát, poprvé od chvíle, kdy se dozvěděla, že umírá. Takhle se zřejmě smávala před tím, než jí diagnostikovali rakovinu, když byla šťastná, zdravá a čerstvě zamilovaná do svého budoucího manžela. Její smích zněl jako píseň a byl tak nakažlivý, že jsem se taky rozesmála.

A tak jsme tam obě seděly a smály se, ona té svatouškovské ženě a já svému vlastnímu omylu – tomu, jak nás naše mysl zrazuje úplně stejně, jako to dělají naše těla.

Julie svou rakovinu objevila ve chvíli, kdy si s manželem užívala sex na pláži na Tahiti. Tehdy ji ale vůbec nenapadlo, že by mohlo jít o rakovinu. Všimla si jen, že má citlivá prsa a ve sprše ji pak citlivé místo bolelo. Něco podobného už se jí ale stalo několikrát a na gynekologii se vždy potvrdilo, že jde jen o žlázky, které v průběhu měsíce mění svou velikost. Tentokrát ale Julii napadlo, jestli není těhotná. Se svým novomanželem Mattem už byla tři roky a oba chtěli založit rodinu hned, jak se vezmou. Několik týdnů před svatbou už antikoncepci úplně přestali řešit.

Byl to ostatně ideální čas na pořízení dítěte. Julie nedávno na univerzitě dostala smlouvu na dobu neurčitou, takže si po letech tvrdé práce mohla konečně vydechnout. Těšila se, že teď bude mít víc času na své koníčky: maratonský běh, lezení po skalách a pečení dortů pro synovce. A také na manželství a rodičovství.

Po návratu z líbánek si Julie udělala těhotenský test, ukázala ho Mattovi a ten ji popadnul do náruče a tančil s ní po pokoji. Shodli se, že písnička, která zrovna hrála v rádiu – „Walking on Sunshine“ – bude písnička jejich dítěte. Plni nadšení se vydali na první kontrolu u doktora. Když se mu Julie zmínila o „žlázce“, kterou si nahmatala na svatební cestě, trochu mu ztuhnul úsměv na rtech.

„Nejspíš to nic nebude,“ prohlásil, „ale radši se na to podíváme.“

Jenže to něco bylo. Julie, mladá, čerstvě vdaná a těhotná, stála tváří v tvář nahodilosti vesmíru. V její rodinné anamnéze se rakovina prsu nikdy neobjevila. Když se pak snažila zvládnout léčbu zároveň s těhotenstvím, o miminko přišla.

A tak se dostala ke mně.

Přišla na doporučení, poněkud bizarní, vzhledem k tomu, že se nespecializuji na onkologické pacienty. Ale právě moje ne-odbornost se Julii líbila. Své doktorce sdělila, že nechce terapeuta z „týmu rakovina“. Chtěla se cítit normálně, být součástí světa živých. A jelikož doktoři podle všeho nepochybovali, že po operaci a chemoterapii bude v pořádku, chtěla se Julie zaměřit na zvládnutí léčebného procesu a na své čerstvé manželství. (Jak poděkovat za svatební dary? „Děkuju za krásnou mísu… nechám si ji u postele, abych měla do čeho zvracet“?)

Léčba byla brutální, ale Juliin stav se zlepšil. Den poté, co ji doktoři prohlásili za „beznádorovou“, dopřáli si s Mattem, nejbližšími přáteli a rodinou let balonem. Zrovna začínalo léto, a když Julie v Mattově objetí pozorovala západ slunce z několika set metrů nad zemí, už se necítila podvedená jako během léčby. Cítila se jako dítě štěstěny. Ano, prošla si peklem, ale už to bylo pryč. Život měla pořád před sebou. Za půl roku měla jít na poslední, kontrolní rentgen a pak se s Mattem znovu začne snažit o dítě. Tu noc se jí zdálo, že překročila šedesátku a drží v náručí své první vnouče.

Julie byla ve výborném rozpoložení. Naše práce skončila.

Mezi letem v balonu a kontrolním rentgenem jsem ji neviděla. Zato mi začali volat jiní lidé, kteří onemocněli rakovinou, a Juliina onkoložka jim na mě dala kontakt. Nic nás tak spolehlivě nedokáže připravit o pocit, že máme život pod kontrolou jako právě nemoc. (Ačkoli i zdravý člověk toho má pod kontrolou mnohem míň, než by si rád myslel.) Pro většinu lidí je těžké přijmout, že můžete udělat všechno správně – v životě, ale i v léčbě –, a stejně vyjít s prázdnou. A pak už ovlivníte jen to, co s tou „prázdnou“ uděláte – co se rozhodnete udělat vy, ne co vám radí ostatní. Jelikož jsem v tomto směru neměla žádné zkušenosti, nechala jsem rozhodnutí na Julii – a ono to pomohlo.

„Nevím, co jste s ní udělala,“ řekla mi její onkoložka, „ale s výsledkem byla spokojená.“

Já jsem ale věděla, že nic úžasného jsem s Julií neudělala. Většinu času jsem se jen snažila ustát její syrovost. Která ostatně měla své meze, protože v té době Julie ještě nad smrtí vůbec nepřemýšlela. Takže jsme řešily paruky versus šátky, sexuální život a přístup k vlastnímu tělu po operaci. Kromě toho jsem jí pomáhala zvládat manželství, rodiče a práci, což jsou témata, která řeším s většinou klientů.

Jednoho dne jsem si pustila záznamník a ozval se Juliin hlas. Chtěla mě vidět, jakmile to půjde.

Druhý den ráno vešla do mé pracovny, bílá jako křída. Rentgen, který měl potvrdit, že je zdravá, odhalil vzácnou formu rakoviny, jinou než původní. Tahle rakovina ji s nejvyšší pravděpodobností zabije. Možná za rok, možná za pět let, v nejlepším případě za deset. Doktoři jí samozřejmě přislíbili experimentální léčbu. Jenže od té si nemohla slibovat nic víc než právě jenom experiment.

„Zůstanete se mnou, dokud neumřu?“ zeptala se mě Julie. Instinktivně jsem málem udělala to, co většina lidí, když někdo zmíní smrt: naprosto ji popřou („Ale no tak, vůbec to neříkej. Třeba ta experimentální léčba zabere!“). Včas jsem si ale připomněla, že mým úkolem je pomoci Julii, ne jí i sobě dodávat falešnou naději.

Ve chvíli, kdy se mě na to zeptala, jsem byla v šoku. Ještě jsem to nezpracovala. Pochybovala jsem o tom, jestli to zvládnu. Co když plácnu nějakou hloupost? Co když postřehne, jaké pocity se zrcadlí v mé mimice a gestech – rozpaky, strach, smutek – a dotkne se jí to? Má na to jen jeden pokus. Co když ji zklamu?

Julie musela vidět, jak váhám.

„Prosím vás,“ řekla mi. „Vím, že to není procházka růžovým sadem. Ale já prostě nemůžu jít k těm rakovinářům. To je hotová sekta. Každému říkají, jak je statečný – jako bychom měli na výběr! Nehledě na to, že mám doteď hrůzu z injekcí, jako když jsem byla malá a bála jsem se očkování. Nejsem statečná a nejsem žádný bojovník. Jsem jen obyčejná profesorka na vysoké škole.“ Naklonila se ke mně. „A na zdech mají afirmace! No tak…“

Dívala jsem se na ni a nemohla jsem říct ne. A hlavně už jsem ani nechtěla.

Ovšem povaha naší společné práce se od posledně změnila: teď jsem jí měla pomoct smířit se se smrtí.

Tentokrát byla moje nezkušenost možná důležitá.

6

Hledání Wendella

„Asi by sis měla s někým promluvit,“ nadhodila Jen dva týdny po rozchodu. Zavolala mi do práce, aby mě zkontrolovala. „Potřebuješ najít místo, kde na chvíli nebudeš terapeutkou,“ dodala. „Potřebuješ jít někam, kde od toho všeho budeš úplně pryč.“

Podívala jsem se do zrcadla, které viselo na dveřích mé ordinace. Používala jsem ho, hlavně když jsem si mezi sezeními dala rychlou svačinku a pak šla pozvat dalšího klienta – to jsem si vždycky rychle zkontrolovala, jestli náhodou nemám na zubech rtěnku.

Vypadala jsem normálně, ale trpěla jsem závratí a cítila se dezorientovaná. S klienty mi bylo dobře – vidět se s nimi mi přinášelo úlevu, celých padesát minut oddechu od mého vlastního života. Ale mimo sezení jsem byla ztracená.

Jak dny plynuly, bylo to pořád horší, rozhodně se to nelepšilo. Nemohla jsem spát. Nemohla jsem se soustředit. Od našeho rozchodu jsem stihla zapomenout kreditku v obchodě, odjet od benzinky s otevřenou nádrží, upadnout v garáži a ošklivě si odřít koleno. Bolelo mě na hrudi, jako bych měla zlomené srdce, ale věděla jsem, že zlomené určitě není, protože mi zrychleně tlouklo čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu – což byl příznak úzkosti.

Byla jsem posedlá myšlenkami na to, co asi cítí přítel, a představovala jsem si, že je úplně klidný a vyrovnaný, zatímco já se po nocích trápím steskem.

Pak mě ale napadlo, jestli se mi po něm opravdu stýská – copak jsem ho skutečně znala? Chybí mi on, nebo moje představa o něm?

Když Jen řekla, že bych měla navštívit terapeuta, měla pravdu. Potřebovala jsem, aby mi někdo pomohl tuhle krizi překonat. Ale kdo? Najít vhodného terapeuta je docela umění. Není to, jako když hledáte dobrého internistu nebo zubaře, protože ty potřebuje skoro každý. Ale terapeuta?

Jde o tohle:

1. Pokud požádáte o radu někoho, kdo na terapie nechodí, může být tím dotazem dotčený. Pokud se zeptáte někoho, kdo terapeuta navštěvuje, může dotyčného zase rozčílit, že je to tak zjevné. Proč se ze všech lidí, co zná, bude ta osoba uvažovat, zeptala právě mě?

2. Když se vyptáváte známých, riskujete, že se budou zajímat, proč potřebujete terapeuta. „Co se děje?“ můžou se zeptat. „Problémy v manželství? Máš deprese?“ Ale i když se lidé nezeptají nahlas, budou se při každém setkání s vámi v duchu ptát: „Co se děje? Problémy v manželství? Deprese?“

3. Pokud už vám přítel nějakého terapeuta doporučí, můžou se pak při terapii vyskytnout nějaká očekávání a nerovnováha. Pokud například váš přítel terapeutovi vyprávěl nějakou nepříliš lichotivou příhodu, která se týkala i vás, a vy ji pak postavíte do jiného světla – nebo ji zcela vynecháte –, uvidí vás terapeut ze zcela jiného úhlu, a sice z toho, který jste nechtěli prezentovat. Ale vy se stejně nedozvíte, co o vás terapeut ví, protože on se před vámi nesmí zmínit o ničem z toho, co se probíralo na jiných sezeních.

Navzdory všem těmhle námitkám je ústní hledání terapeuta účinným způsobem. Můžete si také projít profily terapeutů ve svém okolí na internetových stránkách. Ale ať už si budete vybírat jakýmkoli způsobem, budete se nejprve sejít s několika, abyste našli toho pravého. Je to proto, že se svým terapeutem si musíte sednout jiným způsobem než s ostatními lékaři. (Jak říká jeden kolega terapeut: Není to, jako když si hledáte kardiologa, kterého uvidíte možná dvakrát za rok, a on se rozhodně nedozví o vaší vnitřní nejistotě.)

Studie za studií dokazují, že nejdůležitějším faktorem úspěšné terapie je váš vztah s terapeutem, váš pocit, že vás vnímá. Ten je důležitější než to, jaký má terapeut výcvik, jaký druh terapie používá či jaký druh problému máte.

Já jsem ovšem měla při hledání terapeuta ještě další omezení. Abych se vyhnula etickému problému zvanému duální vztah, nemůžu hledat terapeuta ve svém okolí ani osobě ze svého okolí terapii poskytovat, ať už jsou to rodiče spolužáka mého dítěte, kolegova sestra, maminka kamarádky nebo soused. Vztah fungující mezi terapeutem a pacientem musí být sám o sobě, oddělený a vzdálený od ostatních. Pro ostatní zdravotníky a lékaře tato pravidla neplatí. Se svým chirurgem, kožařem nebo chiropraktikem můžete hrát tenis nebo chodit do čtenářského klubu, se svým terapeutem ale ne.

To ovšem můj výběr významně zúžilo. Znám se se spoustou terapeutů z našeho města z konferencí, přátelíme se, vyprávím o nich svým klientům. Kromě toho i moji přátelé terapeuti, třeba Jen, znají ty samé terapeuty jako já. I kdyby mi Jen doporučila nějakého kolegu, kterého neznám, byl by to zvláštní pocit, že se zná s mým terapeutem – je to moc blízko.

A pokud šlo o to, že bych požádala své kolegy…, no, je to takhle: nechci, aby moji kolegové věděli, že hledám urgentní terapii. Třeba by pak mohli vědomě nebo i nevědomky váhat, jestli mne doporučovat dál. Takže pokud jste obklopeni terapeuty, je to jako v Coleridgeově básni: „Voda, voda, všude vod – a napít nedají.“

Ale na samém konci dne jsem přece dostala nápad.

Moje kolegyně Caroline nepatřila k mým blízkým přátelům, přesto jsme si pracovně vyhovovaly. Občas jsme sdílely případy – já jsem pracovala s párem a ona se sešla s jedním z nich a podobně. Ať se ozvala s jakýmkoli doporučením, spoléhala jsem na ni.

Vytočila jsem její číslo deset minut před celou a ona hovor přijala.

„Ahoj, jak se máš?“ zeptala se. Odpověděla jsem, že skvěle.

„Vážně skvěle,“ opakovala jsem nadšeně. Pomlčela jsem o tom, že nespím ani nejím a je mi na omdlení.

Poptala jsem se, jak se daří jí, a pak jsem šla přímo k věci. „Potřebuju doporučení,“ řekla jsem. „Pro přítele.“ V krátkosti jsem vysvětlila, že přítel hledá pouze terapeuta-muže, aby se Caroline nedivila, proč nedoporučím přímo ji. I po telefonu jsem téměř slyšela, jak se jí roztáčí mozek.

Až tři čtvrtiny lékařů, kteří se věnují terapii (na rozdíl od výzkumu, psychologického testování či managementu), jsou ženy, takže vzpomenout si na nějakého terapeuta mužského pohlaví jí dalo docela práci.

Dodala jsem, že kolega terapeut, se kterým se střídáme v ordinaci a který je jedním z nejtalentovanějších terapeutů, které znám, není vhodným kandidátem, protože v mé ordinaci by se přítel necítil příjemně.

„Hm,“ ozvala se Caroline, „dej mi chvíli… Kolik že je tomu tvému příteli?“

„Přes čtyřicet,“ opověděla jsem. „Vysoce funkční.“

„Vysoce funkční“ je terapeutické označení pro „dobré klienty“, což je ten typ klientů, se kterým terapeuti pracují rádi, a to často i proto, že si s nimi odpočinou od práce s klienty, se kterými sice také pracují rádi, ale kteří už jsou méně funkční.

Vysoce funkční klienti umějí navazovat vztahy, zvládají dospělé odpovědnosti a jsou schopni sebereflexe. Nevolají vám mezi jednotlivými sezeními s naléhavými záležitostmi.

Studie ukazují, a selský rozum to potvrzuje, že většina terapeutů raději pracuje s klienty, kteří komunikují, jsou motivovaní, otevření a zodpovědní – takoví se také rychleji zlepšují.

Zmínila jsem se Caroline, že je „můj přítel“ vysoce funkční, protože jsem chtěla zvýšit okruh terapeutů, kteří by se o případ mohli zajímat a protože jsem sama sebe za vysoce funkční považovala. (Přinejmenším do nedávné doby.)

„Myslím, že nejlépe by se cítil s někým, kdo je ženatý a má děti,“ pokračovala jsem. K tomu jsem také měla zvláštní důvod. Věděla jsem, že to je trochu předsudek, ale bála jsem se, že žena-terapeutka by měla tendenci soucítit se mnou jako s tou, která prodělává těžký rozchod, a že muž-terapeut, který není ženatý a nemá děti, zase nepochopí tu část mého problému, která souvisí s dítětem. Potřebovala jsem prostě zjistit, jestli objektivní muž-profesionál, který má vlastní zkušenost s dětmi – stejně jako přítel – bude stejně šokovaný přítelovým chováním jako já, protože to by znamenalo, že jsem normální a že jsem se z toho všeho nepominula.

Ano, hledala jsem objektivitu, ale jen proto, že jsem byla přesvědčená, že objektivita bude hrát do mých karet. Slyšela jsem, jak Caroline píše na klávesnici. Ťuk, ťuk, ťuk.

„Tak co třeba…. Ne, ten ne, ten si o sobě moc myslí,“ podělila se o svůj názor na nejmenovaného terapeuta. Znova bylo slyšet ťukání na klávesnici. Ťuk, ťuk, ťuk.

„A tenhle kolega, ten patřil do mé konzultační skupiny,“ načala novou položku na seznamu. „Ale nevím. Je skvělý. Opravdu šikovný. Vždycky dovede říct něco chytrého. Jen…“ zaváhala.

„Ano?“

„On je pořád tak šťastný. Je to skoro… nepřirozené. Člověk si říká – proč je k čertu pořád tak šťastný? Ale některým klientům se to líbí. Myslíš, že by to ten tvůj přítel zvládl?“

„Určitě ne,“ zamítla jsem tuhle možnost. Chronicky šťastní lidé jsou mi podezřelí.

Další jméno na Carolinině seznamu byl terapeut, kterého jsem také poměrně dobře znala, takže jsem vysvětlila, že ohledně dotyčného by mohl nastat konflikt – to je terapeutická zkratka pro větu „Jejich světy by mohly kolidovat, ale nemůžu o tom říct víc“.

Znovu ťukání, ťuk, ťuk, ťuk, a pak ticho.

„No jasně, tenhle psycholog, jmenuje se Wendell Bronson,“ ozvala se pak Caroline. „Dlouho jsem s ním nemluvila, ale byli jsme spolu ve výcviku a je to chytrý člověk. Je ženatý a má děti. Bude mu už dost přes čtyřicet, tohle dělá už hodně dlouho. Chceš na něj kontakt?“

Řekla jsem, že ano. Tedy že můj přítel chce. Vyměnily jsme si ještě pár zdvořilostí a pak jsme zavěsily.

V tu chvíli jsem o Wendellovi věděla jen to, co mi řekla Caroline, a také to, že naproti jeho ordinaci je parkoviště, na kterém se dá parkovat dvě hodiny zdarma. To mi došlo, když mi o chvíli později Caroline poslala jeho adresu a číslo, protože ve stejné ulici jsem chodila do depilačního salonu. (A tyhle služby teď asi dlouho nebudu potřebovat, napadlo mě a bylo mi zase do pláče.)

Chvíli to trvalo, než jsem se vzpamatovala natolik, abych byla schopná vytočit Wendellovo číslo, a samozřejmě se ozval záznamník. Terapeuti zřídka berou telefony, protože pokud jim volá klient v krizové situaci a oni mají zrovna jen pár minut mezi dvěma sezeními, bylo by složité ho odmítat. Kolegové si navzájem volají na mobil nebo si píšou přes pager.

Vyslechla jsem si standardní nahrávku (Dobrý den, dovolali jste se do ordinace Wendella Bronsona. Hovory ze záznamníku vyřizuju během pracovních hodin od pondělí do pátku. V naléhavých případech volejte na…) a po zaznění zvukového signálu jsem nechala krátkou zprávu, která obsahovala přesně ty informace, které terapeuti potřebují – jméno, stručně důvod, kvůli kterému volám, a své telefonní číslo.

Šlo mi to docela dobře, až do té doby, než jsem dodala, že jsem také terapeutka, protože mě napadlo, že by mi mohl nabídnout sezení o něco dřív. Při slově terapeutka se mi zlomil hlas. Zamaskovala jsem to kašlem a rychle zavěsila.

Když mi pak Wendell asi o hodinu později zavolal, snažila jsem se mu co nejvyrovnanějším hlasem vysvětlit, že potřebuju jen malý krizový management, pár týdnů na zvládnutí nečekaného rozchodu, a pak už budu v pořádku.

Už jsem na nějaké terapii byla, přiznala jsem, takže přijdu trochu „předepraná“.

Mému vtipu se vůbec nezasmál, takže bylo jasné, že nemá smysl pro humor, ale to celkem nevadilo, protože jsem nepotřebovala někoho, kdo má smysl pro humor, ale krizového manažera. Šlo především o to, abych se zase postavila na vlastní nohy.

Wendell během celého hovoru řekl asi pět slov. Termín slovo v této souvislosti používám jen volně, protože to bylo spíš několik Hm a Aha, než mi nabídl schůzku následující den v devět hodin dopoledne. Souhlasila jsem a bylo domluveno.

Ačkoli toho Wendell moc neřekl, po našem rozhovoru se mi výrazně ulevilo. To je běžný placebo efekt: jakmile si klienti domluví první schůzku, pocítí vlnu naděje, a to ještě než se vůbec dostanou do ordinace. Ani u mě to nebylo jinak. Už zítra, říkala jsem si, už zítra mi s tím někdo pomůže. Jasně, teď jsem zmatená, protože to celé byl docela šok, ale už brzo to pochopím (to znamená, že mi Wendell potvrdí, že přítel je sociopat). A až se ohlédnu, bude tenhle rozchod jen výkyvem na mé životní křivce. Bude to jen chyba, ze které jsem se poučila, chyba, kterým můj syn říká „pěkné ajaj“.

Večer, než jsem šla spát, jsem posbírala všechny přítelovy věci – jeho oblečení, toaletní potřeby, tenisové rakety, knížky i elektroniku – a nastrkala je do krabice, abych mu je vrátila. Vytáhla jsem ze šuplíku pyžamo a našla na něm vzkaz, který tam nalepil přítel. Jestlipak věděl, napadlo mě, už když to psal, že mě opustí?

Asi týden před naším rozchodem jsem poskytovala jednomu kolegovi konzultaci ohledně případu klientky, která zjistila, že její manžel vede dvojí život. Nejenže jí byl nevěrný už léta, ale přivedl tu ženu do jiného stavu a ona čekala jeho dítě. Když pak jeho manželka tohle všechno zjistila (chystal se jí to vůbec říct?), nevěděla, co si počít s jejich společným životem. Byly její vzpomínky skutečné? Co třeba romantická dovolená – byla její verze příběhu pravdivá, nebo si to jen představovala, když on v té době prožíval svůj románek? Měla pocit, že jí někdo ukradl manželství i vzpomínky.

A stejně tak jsem uvažovala já. Když mi přítel lepil vzkaz na pyžamo, to už tajně plánoval svůj život bez dětí? Zamračila jsem se nad tím vzkazem. Lháři, pomyslela jsem si.

Donesla jsem krabici do auta a položila ji na přední sedadlo, abych ji zítra nezapomněla vyložit u něj. Možná bude nejlepší udělat to hned ráno, až pojedu k Wendellovi. Nemohla jsem se dočkat, až mi poví, jaký sociopat přítel je.

7

Začátek poznání

Stála jsem ve dveřích Wendellovy terapeutické místnosti a snažila se přijít na to, kam si sednout. V rámci svého povolání jsem viděla už spoustu terapeutických místností – ordinace mých supervizorů během výcviku, ordinace svých kolegů, když je přijdu navštívit – ale takhle uspořádanou místnost jsem ještě neviděla.

Ano, na stěnách visely obvyklé diplomy a police byly plné knih s psychologickou tematikou; současně tu až podezřele chybělo cokoli, co by něco prozrazovalo o Wendellově osobním životě (fotografie rodiny na stole například, ležel na něm jen laptop). Ale místo standardního uspořádání s terapeutickým křeslem uprostřed zády ke stěně (na seminářích nás učili, že my máme sedět u dveří, kdyby se věci vymkly kontrole a bylo nutné vyklidit prostor) stály v téhle místnosti jen dvě delší pohovky uspořádané do tvaru L u vzdálenějších stěn a mezi nimi malý konferenční stolek. Žádné křeslo.

Úplně mě to rozhodilo.

Tady je náčrtek mojí místnosti:

A tady plánek Wendellovy:

Wendell stál a čekal, až se posadím. Měl vytáhlou, hubenou postavu, shrbený postoj typický pro terapeuta a řídnoucí vlasy. Zvažovala jsem své možnosti. Předpokládala jsem, že nebudeme sedět vedle sebe na stejné pohovce; ale kterou si obvykle vybírá on? Na tu u okna (aby mohl utéct tudy, kdyby se věci vymkly kontrole)? Nebo u stěny? Rozhodla jsem se pro pohovku u okna, pro pozici A. Načež Wendell zavřel dveře, přešel místnost a uvelebil se na pozici C.

Když ke mně přijde nový klient, obvykle zahajuju konverzaci prolamovačem ledů typu „Tak mi povězte, co vás ke mně dnes přivedlo“.

Ale Wendell mlčel. Jen se na mě díval, zelené oči byly pátravé. Na sobě měl kardigan, pohodlné kalhoty a mokasíny. Vypadal, jako by se právě vrátil z castingu na roli vzorového terapeuta.

„Ahoj,“ řekla jsem.

„Ahoj,“ odpověděl. A čekal dál.

Uplynula asi minuta, což bylo delší, než jak to zní, zatímco jsem se pokoušela natolik usebrat, abych dokázala jasně vylíčit záležitost s přítelem. Skutečností bylo, že každičký den od rozchodu byl horší než vlastní rozchod, protože se mi v životě otevřela obrovská prázdnota. Poslední dva roky jsme byli s přítelem přes den neustále v kontaktu, každý večer jsme si přáli dobrou noc. Co teď dělá? Jaký den měl on? Povedla se mu prezentace v práci? Myslel na mě? Nebo je rád, že se zbavil toho balvanu, co ho tížil, a může začít hledat někoho bez dětí? Vnímala jsem jeho nepřítomnost každou buňkou svého těla, takže než jsem se dnes ráno dostala do Wendellovy ordinace, byla ze mě naprostá troska – ale nechtěla jsem, aby tohle byl jeho první dojem ze mě.

Ani ten druhý. Ani stý, abych pravdu řekla.

Zajímavý paradox terapeutického procesu: aby mohli terapeuti svým klientům pomoct, snaží se je vidět, jací doopravdy jsou. Což znamená, že se pokouší odhalit jejich slabá místa, zažité vzorce chování a vnitřní boje. Klienti samozřejmě o pomoc stojí, ale také touží po sympatiích a obdivu. Jinými slovy, snaží se zakrýt svá slabá místa, zažité vzorce chování a vnitřní boje. Tím nechci říct, že by terapeuti nebrali v úvahu i pozitivní vlastnosti svých klientů a nepracovali s nimi. To všechno děláme. Ale zatímco my se snažíme zjistit, co nefunguje, klienti se snaží udržet dojem, že je vše v pořádku víc, než tomu ve skutečnosti je – aby se vyhnuli studu. Obě strany mají na zřeteli zlepšení situace, ale ve službě společnému cíli jdou jejich strategie často proti sobě.

Co nejklidněji jsem začala Wendellovi vykládat svoji story s přítelem, ale téměř okamžitě byl celý můj nadhled pryč, rozvzlykala jsem se. Vylíčila jsem celý příběh do všech podrobností, než jsem skončila, zakryla jsem si rukama obličej, celá jsem se třásla a myslela na to, co mi včera do telefonu říkala Jen, když kontrolovala, jestli jsem v pořádku: „Potřebuješ chvíli nebýt terapeutem.“

Teď jsem docela určitě terapeutem nebyla. Budovala jsem příběh o tom, jak za tohle všechno může jenom přítel: kdyby se tak nevyhýbal odpovědnosti (Jenina diagnóza), nebyla bych tak zaslepená. A je to určitě sociopat, dodávala jsem já (znovu citace Jen – proto nemohou terapeuti dělat terapii svým přátelům), protože já jsem ani v nejmenším netušila, že to cítí takhle – je to moc dobrý herec! A i kdyby nebyl diagnostikovatelný jako sociopat, stejně mu nejspíš něco schází, protože kdo by si pro sebe nechával bůhvíjak dlouho něco takového? Vím koneckonců dobře, jak vypadá normální komunikace, znám ze své praxe tolik párů, a kromě toho…

Vzhlédla jsem a zdálo se mi, že jsem zahlédla, jak Wendell potlačuje úsměv (představila jsem si, co mu tak asi běží hlavou: Tahle ženská … že dělá partnerskou terapii?), ale nebyla jsem si jistá, protože jsem neviděla pořádně. Jako kdybych se v lijáku dívala skrz přední sklo auta bez stěračů. Zmocnila se mě zvláštní úleva, vyplakala jsem se před jiným člověkem, i když jsem ho neznala a pořád ještě nic neříkal.

Po několika empatických „Hmm…“ mi Wendell položil následující otázku: „Je tahle reakce pro vás po rozchodu typická?“ Pronesl to laskavě, ale věděla jsem, kam tím míří. Snažil se určit, jaký typ připoutání mi je vlastní. Způsoby attachmentu se formují v raném dětství, na základě interakce s osobami, které o nás pečují. Jsou důležité, protože hrají svou roli i ve vztazích, které vytváříme v dospělosti, a ovlivňují jak naši volbu partnera (jestli si vybíráme stabilní, nebo impulzivní osobnost), tak způsob, jakým se v partnerství chováme (jestli jsme nároční, odtažití, nebo nestálí), i jak partnerství končívá (nenaplněně, přátelsky nebo s velkým výbuchem). Dobrá zpráva je, že nefunkční způsoby připoutání můžeme změnit – právě terapií.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Měla by sis s někým promluvit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.