Harriet Tyce

Všechny tvoje lži

Přeložila Jana Vlčková

Harriet Tyce: Všechny tvoje lži

Copyright © 2020 Harriet Tyce

All rights reserved

Translation © Jana Vlčková, 2021

ISBN 978-80-249-4434-0

Pro Sarah Hughesovou – nejdražší z přátel.

Nikdy nezapomenu na oční stíny od Rimmelu…

Část 1

1

Dnes jsem úplně poprvé spala v ložnici své matky. Alespoň co si pamatuju. Je studená. Zpod přikrývky mi vykukuje jenom paže a kůže mi připadá vlhká a prsty mám studené. Převalím se a celá se schovám pod deku, užívám si Robinina tepla. Tiše pochrupuje vedle mě. Už je to pár let, co se mnou chtěla spát, ale teplota v domě ji zdolala. První večer po našem příjezdu vkročila do pokoje, který jsem pro ni připravila, a zase rychle vyběhla ven.

„To je ledárna, “ postěžovala si. „A nelíbí se mi ten divný obraz na zdi. “

„Dám ho pryč, “ slíbila jsem, ale neprotestovala jsem, když se mínila nastěhovat ke mně do postele. Nechci ji pustit z dohledu.

Přikrývka je moc tenká. Včera večer jsem na ni rozprostřela naše kabáty, abychom pod ní udržely víc tepla, ale zatímco jsme spaly, sklouzly na podlahu. Natáhnu se a položím je zpátky. Snažím se neprobudit Robin, aby mohla odpočívat aspoň o pár minut déle. Bude nám chladno, až vstaneme.

Pořád je tady plynový krb. Vzpomínám si, že v zimě, za těch nejmrazivějších dní, mi matka dovolila se vedle něj oblékat, ale s varováním, abych nechodila moc blízko. Nikdy jsem se ho nesměla dotknout. Teď se ho dotknout bojím. Je hnědý, leskne se a má ostré rohy, trčí z výmalby. Keramické hořáky jsou umouněné od sazí. Ani nevím, jestli stále ještě funguje. Prostor kolem něj, kdysi bílý, zežloutl, a nahoře jsou vidět popálená místa. Včera večer jsem od sbírky porcelánových figurek na římse odvrátila zrak, ale v mdlém světle svítání vidím, že jsou pořád stejné: usměvavé pastýřky, Pierot s prázdným úsměvem, ti všichni se tísní na úzké liště.

Robin se vedle mě zavrtí, povzdechne si a zase upadne do spánku. Nechci ji budit. Dnešek pro ni bude beztak tvrdý. Náhle se mě zmocní rozčilení. Zatuchlá místnost mě dusí, pronásledují mě myšlenky na vyhřátý dům, z nějž jsem utekla. Ničí mě kontrast mezi zdejším pokojem pro hosty, jejž Robin odmítla, a její vlastní ložnicí, kterou jsme byly nucené opustit – postel s růžovými závěsy, ovčí kůže na podlaze. V mámině domě žádné ovčí kožešiny nejsou, jen beraní lebka visící nad schody, zajímavá svými zatočenými rohy.

Ale je tu bezpečno. Jsme daleko. Robin se převalí na posteli blíž ke mně. Její teplá ruka leží vedle mojí. Pevně svírá v dlani malou pletenou surikatu, kterou pro ni uštrikovala moje nejlepší kamarádka Zora. Dech se mi zpomalí. Po tom, co se stalo, mi navzdory teplu bude v tomhle domě vždycky zima. Stačí si vzpomenout a zachvěju se. Šok je stále čerstvý. Hluboký nádech, výdech. Teď jsme tady.

Natáhnu se a zvednu mobil z nočního stolku. Nic. Žádné zprávy. Baterie je skoro vybitá – a poblíž postele pochopitelně není žádná zásuvka. Ale elektřina naštěstí stále jde. Pokud samy sebe nepopravíme elektrickým proudem dřív, než stačím sehnat technika, aby zkontroloval rozvody. Natáhnu se na záda a v duchu si přeříkávám, co všechno je třeba zařídit, aby se nám dům stal bezpečným útočištěm. Počet úkolů, který přede mnou leží, mě drtí. Přinejmenším nebudu mít čas myslet na nic jiného.

„Kolik je hodin? “ zamumlá Robin a otočí se, aby si protáhla končetiny.

„Skoro sedm, “ odpovím. „Měly bychom vstát. “

Ještě chvíli ležíme. Ani jedné z nás se nechce čelit chladu. Obrním se, rázně ze sebe stáhnu deku a vyskočím z postele.

„Ty jsi tak zlá, “ vyčte mi Robin a rychle si sedne. „Musím se dnes sprchovat? V koupelně mrzne. “

„Ne, nemusíš. Pokusím se to později dát do pořádku. “

Rozběhne se do svého pokoje a já slyším její kroky, když se obléká. Bez přemýšlení na sebe hodím džíny a svetr. Na marnivost je příliš velká zima.

„Nikam se mi nechce, “ prohlásí Robin s topinkou v ruce. Položí ji zpátky na talíř, aniž by do ní kousla. Povzdechne si. Srdce mi usedá.

„Já vím. “

„Bude to tam hrozný, “ strachuje se. Otočí se a zaplete si vlasy do uzlu na vršku hlavy.

„Třeba nebude. “

„Ano, bude, “ trvá na svém a zírá na mě. Její tón nesnese námitek.

V šesté třídě musela změnit školu. V nové uniformě – fungl nové, nažehlené a nepoddajné – vstoupí do stmeleného kolektivu, kde už vládne určitá hierarchie. Uniforma jí ani nesedí – límec kolem krku je moc velký a sukně dlouhá. Jasně červený svetřík podtrhuje bledost její pleti a ostře kontrastuje s bílou naškrobenou košilí. Všechno jsme včera ve spěchu nakoupily ve specializované prodejně na Finchley Road, kterou si pamatuju sama z vlastního dětství. Sevře se mi krk, ale přinutím se usmát.

„Všechno bude v pořádku, “ slibuji, ačkoliv mi z hlasu zaznívá zoufalství. „Najdeš si prima nové kamarádky. “ Zvednu kousek topinky, podívám se na něj a zase ho položím. Ani já nemám hlad.

„Snad, “ připustí Robin hlasem plným pochybností. Přestane se zabývat vlasy a vytáhne z kapsy mobil. Okamžitě propadne kouzlu jeho obrazovky. Já se přemůžu, abych nezkontrolovala ten svůj. Není tam zpráva od Andrewa, v níž přeje své dceři hodně štěstí v nové škole? Nemám ponětí, jestli Robin se svým otcem mluvila od té doby, co jsme odešly… Co jsme musely odejít. Robin dál klouže prstem po displeji.

„Něco zajímavého? “ Nakonec nevydržím a musím se zeptat. Snažím se o veselý tón. „Napsal ti táta? “ Jakoby nic zvednu svůj mobil a hodím ho do kabelky.

Robin vzhlédne. Dál se tváří vážně. Z bledého obličeje vystupují oči stejně tmavé jako vlasy. Zavrtí hlavou. „Táta ne, “ odpoví. „Ty jsi s ním nemluvila? “

Nasadím neutrální úsměv. Potřebuju posunout rozhovor dál. Musí uvěřit, že je všechno v pořádku. Zato nemusí vědět, že poslední kontakt mezi mnou a jejím otcem proběhl formou nenávistného syčení po telefonu. Od té doby jsem se mu nedovolala. Jenom si táhni, vyštěkl na mě. Už tě tady nechci. Ani jednu z vás. Z hlasu mu sálala zloba, kterou jsem neznala.

Mlčím příliš dlouho. Dívá se na mě a ve tváři se jí začíná formovat otázka.

„Nějaké drby? Píšeš si s někým? “ vymáčknu ze sebe s vynaložením značného úsilí. V posledních měsících probíhaly mezi Robininými kamarádkami a ostatními spolužáky ze staré třídy komplikované spory a mě by zajímalo, jak se situace dál vyvíjí.

„Všichni ještě spí, mami. U nás doma je půlnoc. “

„Ano, promiň. Samozřejmě. Nedošlo mi to. “ Slova zůstanou viset ve vzduchu, než se Robin uvolí pokračovat:

„Ale mám tu spoustu zpráv ze včerejší noci, které přišly, zatímco jsem spala. V pátek si Tyler místo Emmy sedl v autobusu k Addison, a teď s Addison nikdo nemluví. “

„Proboha…“

„Já vím, je to hloupé. “ Znovu pohlédne na mobil a pak ho položí.

„Chodit do dívčí školy bude možná jednodušší, “ prohlásím. Snažím se, aby to vyznělo přesvědčivě, ale nezdaří se.

Robin pokrčí rameny. „To uvidím. “

Poslední rok základní školy. Vzpomínky na něj se mi zažraly hluboko do morku kostí. Dovršili jsme jedenáctý rok věku, někteří už vypadali jako dospívající, jiní dál zůstávali dětmi. Robin přinejmenším vězí někde uprostřed. Není příliš vysoká ani moc malá, zkrátka ničím nevyčnívá. Stejně to pro ni bude těžké. Potlačím zachvění. Vzpomínám na odmítání, na zášť. Ať už procházím čímkoliv, jednoho zůstávám ušetřená – snahy zapadnout do nového školního kolektivu.

„Netuším, jak to holky zvládnou, když mezi nimi nebudeš, abys je usmiřovala. “

„Nezvládnou, “ ujistí mě Robin a dál se tváří vážně. „Beze mě se budou hádat o to víc. A já si zprávy od nich nikdy nepřečtu včas. “

„Určitě si to mezi sebou vyřeší. Brzy je uvidíš. Třeba o vánočních prázdninách. “

Robin mlčí. Změna je příliš velká, aby se s ní dokázala jen tak vyrovnat. Změnilo se toho moc a velmi rychle. Během několika dnů se můj a Robinin svět obrátil vzhůru nohama.

„Vím, že je to těžké, “ řeknu. „Ale my se s tím dokážeme vypořádat. Měly jsme štěstí, že máme kam jít. Doma jsi chodila do fajn školy, ale vždycky jsme si přáli, aby ses vzdělávala tady, v Londýně. Bude se ti tu líbit. “ Hlas se mi zlomí. Vzpomínám si na poslední uspěchaný den v Brooklynu, kdy jsem naházela naše věci do tašek a s falešným úsměvem na tváři jsem lhala Robin o tom, proč musíme odjet. Hned teď. Bez rozloučení.

„Ty sama jsi tam byla šťastná? Víš určitě, že se mi tam bude líbit? “ zjišťuje. Tváří se sklíčeně a ve tváři má podezřívavý výraz.

„Ano, “ přisvědčím. Další lež. Ale tentokrát jen malá.

„Vždyť jsi mi vyprávěla, že jsi neměla nejlepší dětství, “ namítne. Je pohotová, ta moje dcera. Někdy až moc.

Rychle se vzpamatuju. „To víc souviselo s tím, co se dělo doma, “ prohlásím. „S tvojí babičkou. Neměla zrovna ráda děti – ani svoje vlastní. Škola pro mě představovala únik. Samozřejmě ani tam to někdy nebývalo lehké, ale měla jsem pár kamarádek. Zbožňovala jsem knihovnu. V šestce jsem se stala předsedkyní třídy, moje jméno viselo na nástěnce – bylo to dost skvělé. Rozhodně jsem se tam cítila lépe než tady. “ Ukážu kolem sebe na ošuntělou studenou kuchyni.

Robin se usměje. „Alespoň tam bude teplo, “ prohlásí v pokusu o žert. Natáhnu se a přes stůl ji obejmu. Ona mi po chvíli objetí oplatí. „Pojď, jdeme. Určitě nechceš hned první den přijít pozdě. “

Robin přikývne a jde si pro školní batoh. Natáhne si rukavice, já si narazím vlněnou čepici, abych zamaskovala mastné vlasy, a vyjdeme z domu.

Kráčíme na autobusovou zastávku a podrážky našich bot dopadají na chodník ve shodném rytmu. Pohlédnu na dceru. Kaboní se, vystrkuje bradu. Navzdory svému mládí mi najednou připadá téměř dospělá.

Netuším, co nás čeká. Chci zachovat klid. Ale nedokážu se zbavit strachu usazeného v žaludku, těžkého jako naše kroky.

2

Sedím v autobuse u okna a opírám si čelo o sklo. Šestačtyřicítka je natřískaná a pomalá, líně se šine od zastávky k zastávce z Camdenu do St. John’s Wood. Znám tuhle cestu tak dobře, že bych po ní mohla jít se zavřenýma očima. Je úplně jiná, přesto pořád stejná. Přibyly nové budovy a ty staré si alespoň pořídily novou omítku.

Podívám se na Robin – stále je pohroužená do svého mobilu. Najednou vyprskne smíchy a zvedne hlavu.

„Emma mi napsala, co nového se děje. Obrovské drama pokračuje. Jsem ráda, že tam nejsem a nemusím se tím zabývat, “ prohlásí Robin a zastrčí telefon do batohu.

Skoro jí věřím.

Jak se přiblíží důvěrně známá zastávka, sevře se mi žaludek. Znenadání si naplno uvědomuju hustý provoz, všechny ty zvuky. Kvílení brzd, jekot klaksonů, muže, který v dálce kleje. Z ulice k nám pronikne pach výfukových plynů a uvízne mi v krku. Míjí nás plynulý proud tmavých městských džípů. Budeme jediné, kdo přijede do školy hromadnou dopravou.

Autobus nečekaně zabrzdí a já se udeřím hlavou o sklo. Zavřu oči a bráním se vzpomínkám.

„Nikdy ji tam nepřijmou, “ prohlásila jsem, když jsem se poprvé před dvěma lety dozvěděla, co máma udělala. „Je moc pozdě. Je tam strašný nával. Teď už žádná volná místa nebudou. Na začátku čtvrtého ročníku, ani za dva roky. Čekací listina bude kilometr dlouhá. Máma si myslí, že může všechno ovládat, ale tak to není. I kdybychom na ten plán přistoupili, nepůjde to. “

Což byla pravda a moje potěšení nezměrné, když administrativní pracovnice odpovědná za přijímací řízení můj zdráhavý dotaz stručně odbyla.

Ale to bylo předtím, než se všechno zvrtlo. Moje manželství s Andrewem se zhroutilo během dvou krátkých let. Proto mě překvapilo, když mi před pouhými několika týdny zatelefonovala stejná administrativní pracovnice s tím, že se uvolnilo místo a Robin může okamžitě nastoupit. Chystala jsem se její nabídku odmítnout, ale něco mě zastavilo. Vezmu si čas na rozmyšlenou, pokud to nevadí, vyhrkla jsem místo toho.

Nic mě nemohlo připravit na zoufalství, s nímž jsem jí o osmačtyřicet hodin později se srdcem v krku zavolala, abych se zeptala – poprosila ji –, jestli je to místo stále volné. Prosím. Pro ni to byla standardní nabídka, vedená potřebou zaplnit nečekanou mezeru ve třídě. Pro mě to představovalo zázrak – všechno, co jsem potřebovala k našemu úniku. Dokud se tak nestalo, nikdy by mě nenapadlo, že budu odněkud utíkat. Po mámě jsem mohla dědit jenom pod podmínkou, že pošlu Robin do Ashams – bez toho bych nemohla užívat tenhle dům a neobdržela bych malou apanáž, která nám umožní přežít, teď když jsem opustila manžela.

Když jsem před více než deseti lety naposled odcházela z matčina domu, přísahala jsem, že už se do něj nikdy nevrátím. Nedovolím matce, aby mě znovu ovládala.

Ale kvůli Robin bych porušila jakýkoliv slib.

* * *

Teď stojíme u školních vrat, ruce zabořené v kapsách mám pevně zatnuté v pěst. Ačkoliv už jsem dospělá, budova mi stále připadá obrovská, impozantní. Architektura hodná nejprestižnější dívčí školy v severním Londýně. Raději si ani nepředstavuju, jak hrůzostrašně musí působit na moji dceru.

Jsou tu dvě železné brány a formální květinový záhon mezi živými plůtky a bramboříky. Od každé brány se vine příjezdová cesta, která končí u mohutného schodiště před hlavním vchodem. Navzdory své velkoleposti školní budova nestojí tak daleko od chodníku – kočár by se musel bránou opatrně prosmýknout, místo aby do ní majestátně vplul. Od Robininy staré školy, moderní stavby na předměstí, se to místo víc lišit nemohlo. Tahle škola v sobě nese břemeno historie, vážnost, která jako by tvrdě doléhala na děti procházejícími jejími dveřmi.

Podívám se na Robin. Z jejího obličeje čiší napětí, z tváří se vytratila barva.

„To bude v pořádku, “ nechám se slyšet. Chtěla bych jí to slíbit, ale nemůžu.

Robin se rozhlíží kolem sebe, ani nemrkne. Sevře mi paži. „Tohle je základka? “

„Ano. Je o hodně přátelštější, než vypadá, věř mi. “ Ovládnu se, abych nezkřížila prsty.

„Dobrá. “

„Asi bychom měly jít dovnitř, “ prohlásím a ona přikývne. Pomalu kráčíme po příjezdové cestě a vystoupáme po kamenných schodech. Dveře jsou široké, dřevěné, s mosazným zdobením vypulírovaným do vysokého lesku. Natáhnu se po klice, ale někdo zabere z druhé strany a vyškubne mi ji z ruky. Vyhrne se z nich žena a vrazí do mě. Leknutím uskočím dozadu, jen tak tak že neupadnu. Na poslední chvíli se přidržím Robininy paže a málem ji srazím. Kotník se pode mnou podlomí a nohou projede ostrá bolest.

„Koukejte na cestu!“ vykřikne ta žena. Mračí se, z jejího hlasu prýští opovržení. „Mohla jsem spadnout ze schodů. “ Prodere se kolem nás a odmašíruje pryč. Dokonale vyfoukané vlasy s každým krokem elegantně vlají na bojovně napřímených ramenou. Sleduju ji, srdce mi vyděšeně tluče. Vysoká, blond. Nepřátelská.

„Jsi v pořádku? “ zeptá se mě Robin v okamžiku, kdy se kolem nás snaží projít další žena.

Krk se mi sevře, jako bych se měla každou chvíli rozplakat. Anebo zaječet, ať mi všichni políbí šos. Spěšně si setřu vlhkost z očí.

„Nic mi není, “ uklidním ji.

Jakmile jsme bezpečně uvnitř a já představím Robin v kanceláři a vyplním formuláře, kde na sebe uvedu kontakt pro případ nouze, postavím se plna očekávání vedle Robin.

„Už můžeš jít, mami, “ vyzve mě dcera a sekretářka se rozesměje.

„S námi bude v bezpečí, paní Spenceová. “

„To je příjmení mého manžela, “ vysvětlím jí. Nedokážu se přimět a přiznat, že bývalého, když Robin stojí vedle mě. „Já jsem Roperová. Sadie Roperová. “

„Samozřejmě, paní Roperová, “ opraví se. Dál na mě obě hledí a čekají, až odejdu.

Robin přikývne. „Běž už, mami. “

Podívám se na sekretářku. „Už ode mě nic nepotřebujete? Nemám se podívat do učebny? Setkat se s třídní učitelkou nebo tak něco? “

Zavrtí hlavou. „Dnes ne. Časem se s ní seznámíte. Dáme vám vědět, až bude třídní schůzka. “ Otočí se k Robin. „Odvedu tě do třídy. “

Vyžene moji dceru dřív, než se s ní stačím rozloučit.

3

Rychle kráčím na autobusovou zastávku na druhé straně ulice. Bolest v kotníku slábne. Musím něco udělat s domem a poohlédnout se po nějaké práci. Ční přede mnou dlouhé roky, kdy jsem se nevěnovala trestnímu právu, ale odmítám se jimi nechat zastrašit. V posledních týdnech jsem překonala horší věci. Daleko horší.

Nemuselo to ale tak být. Zmítá mnou zlost. Zlobím se na Andrewa, že je takový hajzl. Jeho odmítnutí a vztek mě zahnaly až za Atlantik – přímo do spárů mé matky a zchátralého domu. Hlavou mi bleskne vzpomínka na náš krásný nový bungalov. Bílé stěny a dřevěná podlaha, žádné ponuré katakomby zanedbaného viktoriánského stavení, jehož okna stíní přerostlý břečťan. Toxické dědictví.

Zastaví přede mnou autobus. Radši na to teď nemyslet. Barák celý vygruntuju, vydrhnu, vyčistím. Vybělím ho skrznaskrz. Vytáhnu mobil, abych napsala Zoře a pozvala ji na večeři. Můj prst chvíli otálí nad displejem, než naťukám:

Překvapení! Je to na dlouhé vyprávění, ale jsme s Robin zpátky v domě. Povečeříme spolu zítra? Máme co dohánět.

Plánuju budoucnost, nazpátek se neohlížím.

Sotva dorazím domů, podívám se na bojler. Včera večer jsem byla moc utahaná, abych si ho prohlížela. Ke svému překvapení zjišťuju, že je celkem nový. Po několika minutách ho probudím k životu a on začne ohřívat vodu. Teplo a horká voda démony jistě zaplaší.

Pookřála jsem na duchu a hned jsem se pustila do práce. Vydrhla jsem všechno, co se mi postavilo do cesty. Nezastavila jsem se ani na vteřinu, abych nedovolila myšlenkám na minulost narušit přítomnost. Dávala jsem si pozor, abych se nepozastavovala nad důvěrně známým vrzáním parket nebo popraskanými dlaždicemi. Ignorovala jsem škrábanec na stěně, kde po mně máma hodila knihu, stejně jako hřebík trčící z podlahy, o který jsem si roztrhla nepočítaně punčoch, protože jsem vždycky zapomněla, že tam je. Jakmile dům zbavím prachu, zvedne se z něj i příkrov ponurosti. Zakaleným oknem do kuchyně nakukuje studené slunce a nepatrně pozvedne mou náladu.

Po několika hodinách zběsilé aktivity je kuchyně použitelná. Stojí tu pořád stejná trouba, kterou si pamatuju. Vyzkouším, jestli funguje. Skoro instinktivně si vzpomenu, jak dlouho mám přidržet knoflík, než plyn chytne.

Stále tu je i stará elektrická konvice s roztřepeným kabelem, z nějž trčí obnažené dráty. Když jsem tu byla naposledy – před patnácti lety –, mámě jsem doporučila, aby ji vyhodila. Zvednu ji a chvíli otáčím v rukách. Prohlížím si vodní kámen na jejím povrchu. Hrudník se mi sevře a v puse mám najednou kyselou chuť. Pročpak by ti mělo záležet na tom, jestli mě zabije elektřina? zvoní mi v uších. Vyhodím konvici do černého pytle na odpadky a v koutcích úst mi zacuká úsměv. Prohrabu skříňky, vyndám malý rendlík, natočím do něj vodu a dám ji vařit na sporák.

Ačkoliv dům stojí na rušné ulici, do kuchyně v zadním traktu ruch dopravy nepronikne. Ticho mi leze na nervy. Prosklenými zadními dveřmi pohlédnu na betonový dvorek. Stíní ho stále zelené stromy. V rohu stojí starý tis. Všechny rostliny, o které se matka starala, zhnědly a uschly. V koutech leží naváté suché listí. Dám květiny zase do pořádku – pelargonie i cibule ve velkých modrých nádobách. Vzpomenu si, jak jsem jednou na Den matek koupila kytici tulipánů a podala jí je. Křiklavé a nevkusné! vyštěkla a praštila jimi o hranu dřezu, až se barevné okvětní plátky rozlétly do všech stran. Být matkou je beztak dost zlé. Nemusí mi to nikdo připomínat. Pamatuju si, jak maličká jsem se v té chvíli cítila. Úplně hloupá. Vlastní nohy se mi najednou zdály příliš těžké, když jsem klopýtala dozadu a utekla z kuchyně.

Čas vysázet narcisy, sněženky. Krokusy. Papouškovité tulipány, čím pestřejší, tím lepší. Robin mi pomůže. Odvrátím se ode dveří a znovu se rozhlédnu po kuchyni. Sice už je čistější, ale pořád působí bezútěšným, holým dojmem.

Voda se začne vařit a já si připravím čaj. Posadím se, svírám hrnek v dlaních a vychutnávám si teplo, které vyzařuje. Je skoro poledne. Půjde Robin na oběd? Třeba už ve školní jídelně vaří lépe. Upřímně v to doufám. Vzpomenu si, co servírovali nám: lasagne plavající v tuku, studené šťouchané brambory, šedozelená natvrdo uvařená vejce uprostřed sekané tvrdé jako kámen a rozblemcaný nákyp se šunkou. Zhluboka se nadechnu a hlasitě si povzdechnu. Teď ne. O tomhle přemýšlet nechci. To, co leží pod tím, je horší, daleko horší, a já nemám čas. V myšlenkách se opět vrátím k Robin.

Všechno bude v pořádku, slíbila jsem jí. Bude se ti tam líbit. Uklidňující fráze, které mi slina na jazyk přinesla. Ale pravdou je, že tahle škola přívětivá nikdy nebyla. Působila formálně, sebevědomě, naprosto si jistá sama sebou. Boj o bytí a nebytí. Takhle to chodilo před třiceti lety. Možná se to změnilo. Vzpomenu si, jak mi Robin zatínala prsty do paže tak silně, až se divím, že mi po nich nezůstaly modřiny. Doufám, že to není tak špatné, jak se Robin strachovala.

Bojím se, že to může být daleko horší.

Čaj rychle chladne a já jej popíjím po velkých doušcích. Odstrčím prázdný hrnek. Potřebuju se převléknout a zajít k soudu a na státní zastupitelství, jestli by se tam pro mě nenašla nějaká práce. Realisticky vzato si uvědomuju, že to může být ošemetné, ale pochybnosti si nemůžu připustit.

Před odchodem chci trochu uspořádat Robinin pokoj. Matka v něm ubytovávala hosty, i když jich nikdy moc neměla. Co se úklidu týče, jsem nemilosrdná a vyházím odtamtud hromady starých novin a potrhaných časopisů. Ponořím se do šatníku a vytahuju z něj veškeré letité oblečení, kabáty a liščí kožešinu napůl sežranou od molů. Liška svírá v tlamě svůj ocas pomocí želvovinové spony. Všechno letí do pytlů na odpad.

Dostávám zprávu od Zory. Ano, zítřejší večeře platí. Chci slyšet VŠECHNO, co se děje. Nemůžu uvěřit, že jsi zpátky, a nemůžu se dočkat, až se setkáme.

Okamžitě mám lepší náladu, chmurami se prodere paprsek světla. Ráda ji zase uvidím. Ale čeká mě dlouhé vysvětlování. Jako odpověď jí pošlu obrázek vztyčeného palce, protože se nezmůžu na slovo.

4

Oblékám se do kanceláře a mám pocit, jako bych se vracela nazpátek v čase. Natáhnu si spodní prádlo a černé punčocháče a přidám bílou košili, černou sukni a sako, vděčná za sentiment, který mě přiměl uchovávat tohle oblečení řadu let, přestože jsem pro něj neměla využití. Vytahaný černý kostým, který jsem před více než deseti lety nosila k soudu.

Sukni snadno zapnu, sako taky – jako by uplynulá léta nehrála žádnou roli. Podívám se na svoji siluetu v zaprášeném zrcadle visícím na vnitřní straně dveří skříně. Klidně by mohlo být o dvacet let méně a já se chystala poprvé do práce – před Andrewem, před Robin, předtím, než jsem kariéru obětovala ve prospěch života, který jsem rozhodně nečekala.

Navzdory nucené povaze nového začátku ucítím záchvěv vzrušení. Přinejmenším konečně využiju právnické vzdělání. Vracím se do práce.

Rychle kráčím po Kentish Town Road ke stanici metra Camden Town. Začínám být nervózní. Embankment přijde dřív, než je mi milé, pak následuje Temple. Dojdu k Temple Place a přejdu přes Milford Lane. Čerstvě natřené černé zábradlí se na slunci leskne. Na okamžik se zastavím a rozhlédnu se zleva doprava. Na tuhle uličku si dobře vzpomínám. Kdysi jsme tudy šli s Andrewem, tehdy na začátku našeho vztahu, opilí levným vínem a žárem čerstvé lásky.

Byla to noc plná štěstí a je to dobrá vzpomínka. Avšak myšlenky zabrousí do časů mnohem dávnějších, do tmavé noci o mnoho měsíců dřív, kdy jeden postarší právník propadl dojmu, že mladé studentky jsou tu kvůli jeho vilným choutkám, aby měl koho osahávat. Musela jsem se s ním prát a pořádně ho kopnout, než mě pustil. Zastavím se na místě, kde se to stalo, vlevo od schodů, a otřu si dlaně o sukni. Došlo k tomu téměř před dvaceti lety, ale vzpomínka je dosud čerstvá. Zavrtím hlavou, abych si ji pročistila, a kráčím dál po schodech vzhůru, než projdu pod obloukem ve spodní části v Essex Street, kde v úhledných domech z červených cihel sídlí právnická elita.

Kancelář, v níž jsem kdysi pracovala, stojí v polovině ulice. Na okamžik se zastavím a zhluboka se nadechnu. Před chvílí se mi zdálo, že čas utíká nazpátek. Teď se to děje zas. Jsem rozpačitá a nemotorná jako první den, kdy jsem tu nastoupila coby stážistka, samá ruka a noha. Pálí mě dlaně. Ještě jednou se nadechnu, stáhnu ramena a stisknu kliku.

„Slečno Roperová!“ zvolá David Phelps, tentokrát roky odplynou nazpátek a zůstanou tam.

„Davide, “ hlesnu a ztlumím prosebný tón, který se mi vetřel do hlasu.

„Čemu vděčíme za to potěšení? “

Stojí za recepčním pultem s papíry v ruce. Nejspíš je na cestě ke svému psacímu stolu, sotva by tu zvedal telefon. Jako odpověď na nevyřčenou otázku se za jeho zády vynoří mladá žena a usadí se k ústředně.

„Máte domluvenou schůzku? “ zeptá se mě neutrálním tónem. Pozorně si mě prohlíží od hlavy až k patě. Najednou si nepříjemně uvědomuju, jak je můj kostým letitý.

„Ne, “ odpovím a zvednu bradu.

„Jak vám tedy můžu pomoct? “

„Slečna Roperová je naše bývalá zaměstnankyně, “ upřesní David. Možná se nade mnou slitoval, možná ne. Usměju se na něho a on se dívá skrze mě žraločíma očima, tmavýma a dravčíma, čeká na první kapku krve.

„Chtěla jsem s vámi mluvit o návratu do praxe, “ prohlásím. „Uvědomuju si, že by bylo lepší napřed napsat, ale všechno se seběhlo mnohem rychleji, než jsem očekávala. “

„Aha, “ přikývne David.

„Jsem zpátky v Londýně. Dcera chodí do školy. Nic mi nestojí v cestě. “ Všimnu si, že se mi do hlasu vetřel vzdor. Cítím, že mám nervy napnuté k prasknutí, ale nedovolím jim, aby mě odtud vyhnaly.

„Hmm, “ broukne David. „Takže vám chybí jen malá drobnost – právník, který by vám umožnil získat odpovídající praxi, že, slečno? Nezdá se mi, že by na vás stáli frontu, dychtiví dát vám práci. “ Téměř s jistotou vím, že na slovo „slečna“ klade jedovatější důraz, než se sluší. Téměř, ale ne tak docela. Alespoň vím, jak si s ním stojím. Vždycky jsem to věděla.

„Doufala jsem, že by se tu mohlo najít juniorské místo, Davide, s jehož pomocí si budu moci časem otevřít vlastní praxi. “

„Je mi velice líto, slečno, ale kterýkoliv z našich koncipientů by vám potvrdil, že momentálně tu pro ně není moc práce. Za poslední roky se toho hodně změnilo, čehož jste si nepochybně vědoma. “ Odmlčí se a upraví si vlasy v bezděčném gestu, které si pamatuju z dřívějška. „Když už jsme u toho… jak že je to dlouho? “

„Skoro jedenáct let, “ odpovím a stále směle zvedám bradu.

„Přece sem nemůžete jenom tak nakráčet, slečno. Především je nutné mít pojištění, potvrzení o udělení souhlasu k vykonávání advokátní praxe a životopis dokládající váš profesní vývoj. Jak už jsem říkal, hodně se změnilo. Nemůžu vám vyhovět. “

„Všechno mám připravené, “ nenechám se odbýt. Myslí si, že bude mít navrch, ale to se plete. „Pojištění mám. I povolení k provozování praxe, včetně potvrzení o vykonané praxi a složení všech dalších potřebných zkoušek. Dávala jsem si pozor, abych splnila všechny požadované náležitosti v souladu s vývojem v našem oboru. Sledovala jsem ho online. Věděla jsem, že se jednoho dne vrátím. “

„Slečno –, “ spustí David, když vtom mu někdo skočí do řeči.

„Za chvíli začíná porada svolaná na jedenáctou, “ ozve se za mnou panovačný ženský hlas. Připadá mi něčím povědomý. „Zajisté, slečno Carlisleová. Přejete si přinést kávu do zasedací místnosti? “ David najednou zní jako úplně jiný člověk. Uctivý. Snad až servilní. Není divu. Okamžitě mě mělo napadnout, odkud ten hlas znám. Barbara Carlisleová je jedním z nejstarších členů královniny rady. Vlivná byla už tehdy, když jsem před lety začínala.

Držím hlavu skloněnou.

„Přirozeně, “ odpoví. „Pro osm. “

Nedodá „prosím“. Odvracím se od ní v naději, že brzy odejde a já budu moci v soukromí pokračovat v rozhovoru s Davidem. On má ale jiný nápad.

„Slečno Roperová, “ otočí se ke mně, „já vaši situaci chápu. Ale zkrátka není možné se po deseti letech zčistajasna objevit u nás v kanceláři a očekávat, že vám dáme práci. Máme svoje vlastní postupy. Ačkoliv jste pro nás už pracovala, stále trváme na písemné žádosti. Pokud ji předložíte přijímací komisi ve správném formátu, jistě ji důkladně zváží. Myslím, že se její členové příště sejdou koncem března. “

Takže až za několik měsíců. Mlčky přikývnu a spolknu rozčarování. Otočím se k odchodu a zamířím ke dveřím, když vtom ke mně přistoupí Barbara.

„Sadie, “ osloví mě. „Pamatuju si na vás. Pracovala jste se mnou jako druhá koncipientka na té vraždě, že? “

„Ano. “

„A brzy nato jste se odstěhovala do Ameriky. A měla dítě. “

„Ano. Robin už je skoro jedenáct, “ odvětím.

„Vracíte se tedy do práce? “

„Chci se vrátit. Potřebuju pracovat. Ale zjevně zde není místo, “ řeknu a nevraživě se podívám na Davida, který se spokojeně uculí a povytáhne obočí.

„Vidím…, “ spustí Barbara, ale zbytek její věty nevnímám, Davidův úsměšek mě dorazil. Nemám daleko k slzám ponížení nebo vzteku – sama si nejsem jistá –, ale ať mě vezme čert, jestli se před nimi sesypu. Odejdu z recepce bez ohlédnutí.

5

Čekám na Robin před školou se skloněnou hlavou. Soustředím se na mobil a uhýbám před pohledy ostatních. Vím, že v určitém bodě – a to brzy – budu muset navázat vztah se svým okolím, ale právě teď k tomu nemám sil. Příliš mě zdrtilo přijetí, jakého se mi dostalo v bývalém zaměstnání, a jsem nesmírně utahaná z cestování metrem sem a tam. Chvíli trvá, než si uvědomím, že Robin stojí vedle mě. Z obličeje jí stále sálá napětí, i když ne tak silně jako ráno.

„Jaké to bylo? “ zeptám se a předkloním se, abych ji políbila na tvář. Robin se odtáhne.

„Můžeme jít? Prosím, “ žádá. Svižně kráčíme k zastávce autobusu. Když o nějakých deset minut později sedíme ve voze, Robin se několikrát rozhlédne kolem sebe, jako by se potřebovala ujistit, že poblíž není někdo ve stejné školní uniformě, a teprve potom je připravená prozradit mi něco o svém dni.

„Šlo to, “ prohlásí. „Bez problémů. Umělecký ateliér rozhodně stojí za to. “

„To ráda slyším. Co nové spolužačky? “

Robin se ostře nadechne nosem, ale neodpoví. Otevřu pusu, abych otázku zopakovala, ale ovládnu se. „Zítra přijde Zora. Chce o všem slyšet. “

„O čem všem? “

„Proč jsme se tu tak najednou objevily, proč jsem tě poslala do Ashams…“

„Možná bys to mohla říct i mně, když už u toho budeš, “ prohlásí s nešťastným pohledem a obrátí se zpátky k oknu. Už není žádná malá holčička. Je jí sice pouhých deset let, ale já už v ní vidím dospívající slečnu, kterou se brzy stane. Nikde nezůstaly stopy po batoleti, jímž kdysi bývala, a v kalném odpoledním světle jí z profilu čiší napětí.

Jakmile jsme doma, Robin se zavře ve svém pokoji. Nechám ji být. O několik hodin později sejde dolů a obejme mě.

„Už je tu tepleji, “ hlásí. „A můj pokoj vypadá o hodně lépe. Děkuji ti. Začínám se v něm zabydlovat. “

Tohle je odměna, na kterou jsem čekala. Dostala jsem víc, než jsem mohla očekávat. Co se týče Robinina pokoje, udělala jsem maximum možného. Místnost, kde spím já – bývalý matčin pokoj –, působí stále hrozně, ale neodvážím se vyjít do druhého patra a nastěhovat se do svého někdejšího dětského pokoje. Radši budu spát na stejném podlaží jako dcera a vyhnu se duchům.

„Dáš si k večeři pizzu? “

Robinina radost z mého návrhu odvrátí další možné diskuze o domě. Její výraz změkne a po zbytek večera mi nadšeně vypráví o svých starých kamarádkách a jejich trápení. Přece jenom ještě tolik nevyrostla.

Druhého dne večer Zora prolétne vchodovými dveřmi a sevře mě v těsném objetí. Pustí mě jenom proto, aby se mohla vrhnout na Robin. Potom se ke mně zase otočí a obejme mě znovu. Voní úplně stejně jako vždycky – cigaretami a parfémem s tóny vanilky. Většina lidí, které znám, přestala kouřit. Zora ne. Argumentuje vždycky tím, že jako dozorující státní zástupkyně, věnující se trestnímu právu, je pod ustavičným stresem a potřebuje se něčím uklidnit.

„Nestačím zírat!“ rozplývá se. „Nemůžu uvěřit tomu, že jste zase doma. “

„Je… zajímavé být zase zpátky, “ hlesnu.

„To si umím představit, “ přikývne Zora. „Vím, že ses nemínila nikdy vrátit. Musíš mít pocit, že se ti úplně zhroutil život. Jste v pořádku? “

Robin i já beze slova přikývneme, načež Robin něco zamumlá, zvedne se a rozběhne se do svého pokoje.

„Co Andrew? Jak se s tím srovnal? “

„O něm se teď nebavme, “ poprosím ji, otočím se a zamířím ke kuchyni. „Vážně je to těžké. Co kdybych ti nalila něco k pití? “

Zora mě následuje chodbou a usedne ke kuchyňskému stolu. Rozhlíží se kolem sebe a na obličeji se jí usadí souhlasný výraz.

„Vypadá to tady o hodně lépe, “ pochválí mě.

„Díky, že jsi na dům dohlížela, “ řeknu, naliju víno do dvou skleniček a jednu postavím před ni.

„Ráda jsem pomohla. “

„A děkuju ti, že ses skoro na nic nevyptávala. Potrvá věky, než to strávím. “ Vzpomínám, jak jsem jí celá rozčilená volala potom, co jsem se dozvěděla podmínky matčiny poslední vůle, a snažila se navzdory šoku mluvit věcně. Žádný rychlý prodej, jak jsem předpokládala, a místo toho dlouhodobá agonie, během níž jsme se rozhodovali, jestli na její požadavky přistoupíme, anebo budeme sledovat, jak její pozůstalost přechází do cizích rukou. Tehdy jsem nedokázala Zoře říct, jak tvrdá a panovačná byla moje matka. Už tak bylo těžké ji požádat, aby dohlížela na dům.

„Tak mi pověz, proč jste tady, “ vyzve mě Zora. „A proč jsi poslala chudinku malou Robin do té příšerné školy, kterou jsme tak moc nenáviděly. “

Její slova jsou drsná, ale tváří se vlídně. Zořin obličej vždycky působí laskavě – je otevřená, vstřícná a usměvavá. Momentálně se ale neusmívá a její oči jsou plné znepokojení.

„Není třeba to rozebírat, “ prohlásím a doliju nám skleničky.

„Naopak. Musíme to pořádně rozebrat, “ oponuje a pořádně si přihne. „Přísahala jsi na svou duši, že to nikdy neuděláš. “

Usrknu vína. Několik týdnů jsem si nic nenalila a pomáhá mi to. Cítím, jak se mnou rozlévá příjemné teplo. „Neměla jsem na vybranou. Nezbývalo mi nic jiného než odjet, takže jsem nakonec musela přistoupit na matčin scénář. “

„Jak to myslíš? Co s tím má společného tvoje matka? Přece tě nemůže komandovat z hrobu. “ Zora se začne smát. Já se k ní ale nepřipojím a ona se po chvíli zarazí. „Proboha, ty to myslíš vážně? Pořád tě má ve svých spárech? Jak se jí to sakra podařilo? “

„To je složité. “

„Já nikam nespěchám. “

„Dělám, co můžu, “ postěžuju si. „Dělám, co je v mých silách, abych tuhle podělanou situaci co nejlíp vyřešila. Chci, abys na to nezapomínala, ano? “

„Oukej, “ přikývne Zora. „Budu si to pamatovat. Teď to vyklop. “

„Dobře víš, že mě odřízla, když jsem otěhotněla. “

Zora přikývne. „Pamatuju si to. “

„Vážně jsem se snažila náš vztah zlepšit. Myslela jsem, že přijde k rozumu, až se Robin narodí, ale dál se na mě zlobila. Neustále mi opakovala, že jsem si zkazila život, a prorokovala, že si budu v následujících letech hořce vyčítat, že mám dítě. Bylo to hrozné. Nedokázala jsem se vypořádat se způsobem, jakým se vyjadřovala o vlastní vnučce. I Andrewa nenáviděla. “

„Já vím, “ hlesne Zora.

„Když Andrewovi nabídli práci v New Yorku, tím to skončilo. Odletěli jsme a já s ní od té doby nepromluvila. Při naší poslední hádce mě varovala, že jestli dám přednost rodině před kariérou, budu pro ni mrtvá. A že mě vydědí. “

„Páni!“ zhrozí se Zora a zhluboka se nadechne. „To jsi mi neřekla. Svou vlastní dceru…“

„Nikdy nebyla mateřský typ. Slyšela jenom na Lydii, pamatuješ? Na , matku‘ nebo , mámu‘ nereagovala. Upřímně řečeno, ani na to nechci vzpomínat. Odešla jsem – a s žádným dědictvím jsem nikdy nepočítala, “ prohlásím. Zvednu se a ukážu kolem sebe. „Jenom se na to podívej. Dobře víš, jaká byla – lakomá jako skrblík. Odjakživa jsem žila v přesvědčení, že nemáme dost peněz. “ Odmlčím se a napiju se vína.

„Ale? “

„Peníze tu jsou. Alespoň nějaké. A tenhle dům. “

„A ona ti je odkázala? “ vyzvídá Zora.

„Ne tak docela. Právě tady se to komplikuje. Všechno patří do Robinina svěřeneckého fondu – nějaké investice, renta, dům. “

„To je dobře, ne? “

„Není to tak jednoduché, “ namítnu. „Dostane to pouze pod podmínkou, že nastoupí do školy v Ashams a odbyde si tam povinnou školní docházku. “ Napadne mě, že jí povím celý příběh, jak jsem nakonec byla nucena na tuhle podmínku přistoupit. Ale nedokážu se k tomu přimět. Zatím ne – pořád mám moc velký strach. Stále mi v mysli straší hodiny, kdy jsem pohřešovala Robin a nemohla se dostat k ní ani k Andrewovi. Bublá to pod povrchem.

Zhluboka se nadechnu a zadržím dech. Robin je v bezpečí. Obě jsme v bezpečí. Nemyslím na to zlé a pokračuju: „Bylo to vážně na palici. Především všechno záviselo na tom, jestli bude v Ashams volné místo. Máma musela vědět, že něco takového je skoro nemožné. Žádné místo se tam jenom tak neuvolní. Do první třídy musíš dítě zapsat ještě dřív, než se narodí. Sekretářka se mi prakticky vysmála, když jsem tam poprvé zavolala, abych zjistila, jakou mám šanci. “

„Copak na to tvoje máma nepomyslela? “ podiví se Zora.

„Ano. Podle mě to byl její způsob, jak nám zanechat peníze, aniž bychom měly šanci se k nim dostat. Důmyslný akt pomsty ze záhrobí. “

„Něčeho takového by byla schopná, “ řekla.

„Já vím, “ přisvědčím. „A tak když se v Ashams znenadání uvolnilo místo… Proto jsem tam musela Robin poslat. Jinak bychom nic nezískaly. “

Rozhostí se dlouhé ticho. Zora vrtí hlavou. Nemůžu jí nic vyčítat. „Jako z nějakých pradávných dob. Mohla ses pokusit tuhle podmínku soudně zrušit. “

Málem se jejímu zděšení zasměju. „Uvažovala jsem o tom. Její právník, ten, který sepsal poslední vůli a je vykonavatelem matčiny závěti, netrvá na přesném plnění. Dokud bude Robin v Ashams, smí v domě bydlet, a navíc bude dostávat rentu, z níž obě pohodlně vyžijeme. Jakmile vyjde základní školu, všechen majetek připadne jí a fond se zruší. Ale pokud školu předčasně opustí, anebo vzdělání z nějakého důvodu nedokončí, dům propadne. Prodají ho a my nedostaneme ani vindru. Právníkovi se to nelíbí. Zjevně Lydii její záměr rozmlouval. Poradil mi, co mám udělat, abych splnila podmínky závěti. Přinejmenším teď jsme za vodou. “

V tom okamžiku Robin vejde do kuchyně.

„A já teď trčím v té hnusné škole, kde se mnou nikdo nemluví, “ postěžuje si. Pochopitelně nás odposlouchávala. „A musíme bydlet v tomhle hnusném domě. “

„Robin, prosím…“

„Mám hlad, “ prohlásí a otočí se. „Je tu něco k jídlu? “

Přestanu s vysvětlováním a pustím se do přípravy večeře. Uvařím špagety a ohřeju omáčku, kterou jsem si udělala předem. Cítím, jak se mi zezadu do lebky propalují Zořiny oči, a vím, že dalším otázkám neuniknu.

6

Během jídla se Robin mírně zvedne nálada a povídá si se Zorou o svých amerických kamarádkách. Ale sotva dojí, pospíchá hned zase nahoru. Odnesu talíře do dřezu a s lahví vína v ruce se spolu se Zorou usadím na prosezeném kanapi v obývacím pokoji.

„Nezdá se, že by se Robin se vším zdárně vyrovnávala, “ poznamená moje kamarádka. Dopije víno, pak se natáhne po flašce a dolije si. „Ještě jsme se stále nedostaly k Andrewovi. “

Nechci o něm mluvit. Teď ne. Ani nikdy jindy. Mlčím v naději, že se Zora dovtípí a nechá to být.

„Musí to pro ni být opravdu těžké, “ pokračuje a zahledí se na mě. Pokusím se jí také upřeně podívat do očí, ale po několika vteřinách se odvrátím a bolestně polknu, abych se zbavila knedlíku, který se mi vytvořil v krku. „I pro tebe, “ dodá. Hlas jí zněžní. Ano, bleskne mi hlavou. Těžké to je, a to nevíš ani polovinu. Zora se už na nic neptá.

Místo toho prochází obývacím pokojem. Sleduju ji očima. Spočinu pohledem na vybledlých květinových tapetách a oprýskané malbě. Výklenek poblíž krbu je plný starých fotografií a různých serepetiček.

„Chtěla jsem se zeptat – co uděláš s tímhle? Jsou neuvěřitelně ošklivé, “ prohlásí Zora, zvedne jednu ze sošek a přinese mi ji. Podobá se těm, na které jsem se mračila v patře. Porcelánová matka drží v rukou košík s ovocem a usmívá se na chlapce, který si z něj bere jablko. Druhá soška zpodobňuje otce, který nabízí bonbon holčičce s nachystanou zástěrkou. Barvy jsou přeslazené, pastelové odstíny modré, růžové a zelené. Figurky mají takový výraz, z nějž se mi dělá zle.

„Byla jimi posedlá, “ prohlásím. „Jako malá jsem je zbožňovala, i když teď ve mně tolik nadšení nevyvolávají. Vzpomínám si, jak jsem si je potají chodila prohlížet, když se nedívala. Dokonce jsem se odvážila jednu zvednout. Ale přistihla mě při tom a zařvala na mě tak hlasitě, že jsem figurku upustila a odlomila se jí hlava. “

„A sakra, “ zareaguje Zora.

„Přesně. Byl to tenhle chlapík. Když se pořádně podíváš, uvidíš, kde ji má přilepenou. “

Zora odloží sošku ženy s chlapečkem a zkoumá v prstech tu druhou. Pomalu ji otáčí a dotýká se jemné rýhy. „Co na nich proboha viděla? “

„Nemám zdání, “ prohlásím. „Máma byla tak trochu blázen. Milovala malá koťátka, růžové ozdobné stuhy a nadýchané chlupaté věci. Něco jako Dolores Umbridgeová z Harryho Pottera. “

Zora přikývne. „Mně se nelíbí. Ani jedna. Tenhle dům potřebuje kompletně vyklidit a znovu zařídit. Musíš se zbavit všech starých vzpomínek a začít si vytvářet svoje vlastní. Tedy za předpokladu, že tady míníš zůstat. Což bys podle mě neměla, pokud jsem se nevyjádřila dost jasně. “

„Vyjádřila ses velice jasně, “ ujistím ji, „ale nemám moc na vybranou. Jediné peníze, které momentálně mám, získám jenom tím, že udělám, co si máma přála: pošlu Robin do Ashams. Právě teď si nemůžu dovolit jiné bydlení. Musím to tak vyřešit. “

„Chci tím říct… Robin je v té škole, kterou jsme obě tak nenáviděly. Sadie, upřímně, doufám, že víš, co děláš. “

Na to se nedá nic namítnout. „Vysvětlím ti to, slibuju. Pochopíš to. Vážně jsem neměla na vybranou. Ale jsem z toho celá unavená. Můžeme toho teď nechat? Věř mi, že dělám, co je v mých silách. “

Zora na mě zírá a vraští obočí, ale po chvíli se uvolní a změní námět hovoru. „Dáme si další drink. Já ti věřím. Máš v zásobě něco veselého, o čem si můžeme povídat? Rýsuje se nějaká práce? “

Nálada mi poklesne ještě o něco víc. „Myslela jsem, že budeme probírat něco pozitivnějšího. Snažila jsem se. Včera jsem zašla na své bývalé pracoviště s tím, že se chci vrátit. Byla jsem si jistá, že pro mě minimálně budou mít nějaké nudné papírování. “

„A? “

„Ani náhodou. Narazila jsem na Davida – vzpomínáš si na něho? “

„David? Ten kretén? “

„Není kretén. Jenom je… staromódní. “

„Vzpomínám si, jak jsi o něm tehdy mluvila. A teď s ním pravidelně jednám. Nedávno jsem pracovala na případu zpronevěry a měla jsem co do činění s několika tamějšími právníky, “ prohlásí Zora. „Kretén to rozhodně je. Copak ti nedělal potíže, když jsi nakopala prdel tomu zasloužilému advokátovi, který tě obtěžoval? Přece do tebe hučel, že máš starším a zkušenějším kolegům ve všem vycházet vstříc a nevytvářet problémy. “

Zora má někdy až moc dobrou paměť. Já už se rozhodla, že na Davidovu reakci na zmíněný incident zapomenu. „Nezachoval se pěkně, když se to stalo, to ne. Ale nakonec mě mezi sebe vzali, takže… Už na tom nesejde. Byla jsem moc dlouho pryč. Musím si podat písemnou žádost o přijetí. V březnu ji posoudí a teprve potom se rozhodnou, kterého z kandidátů mezi sebe přijmou. “

„Ale to bude až za několik měsíců!“ zhrozí se Zora. „Máš dost, abys do té doby přežila? Dává ti Andrew dost peněz? “

Podívám se na ni. „Je to složité. “ V hlavě mi syčí jeho hlas z minulého týdne, ten, který celý den okřikuju: Vypadni odtud, Sadie! Nechci tě tady! Nechci tu tebe ani Robin. Ten aby mě podpořil? Po tom všem, co se stalo, ho zcela jistě už nikdy neuvidím. Ani bych nechtěla. Ruce se mi chvějí, a tak je zabořím hluboko do kapes.

„Sadie, jsi v pořádku? “ stará se Zora.

S vynaložením značného úsilí se přinutím usmát. „Promiň, jsem jenom urvaná. “

„Podívej se, uvědomuju si, že se nemám na nic vyptávat, ale vždycky bych tě mohla něčím pověřit. Posílám do té vaší kanceláře spoustu případů. “

„Jsi hodná, “ zašeptám. „Nechtěla jsem se ptát. Už jsi toho pro mě udělala tolik…“

„Hloupost, “ ohradí se. „Sem tam jsem se do téhle díry mrkla, to je všechno. Myslím to vážně. Popřemýšlím a uvidíme, co se naskytne. Nenechám tě umřít hlady. “

„Žádnou laskavost nepotřebuju, “ namítnu.

Zora se na mě udiveně podívá a já jí pohled oplatím. Uhnu očima jako první. Obě víme, že prokázaná laskavost je přesně to, co potřebuju, přestože se mi to ani trochu nelíbí.

„Vždycky jsi odváděla zatraceně dobrou práci, “ lichotí mi Zora. „Neber to jako charitu. Peníze si budeš muset tvrdě zasloužit. “

Usměju se na ni a zvednu skleničku. Zbytek večera rychle uteče.

Když se nakonec zvedne k odchodu, prohlásí: „Jsem strašně ráda, že jsi zpátky, jak jistě víš. Ty i Robin. I když momentálně máte život tak trochu vzhůru nohama. “ Obejme mě. Nacházím útěchu v její důvěrně známé vůni.

„A přinutím tě, abys mi řekla, co se stalo. Nemůžeš mě odbývat věčně, “ prohlásí, jemně se mnou zatřese a pustí mě. „Co se práce týče, dám ti vědět, hned jak se něco objeví. “

Jakmile Zoru odveze taxík, vydám se do patra. Nakouknu do Robinina pokoje, ale není tam. Leží zachumlaná pod tenkou dekou v mé posteli. Opět mě bolestivě píchne v hrudi, ostře a naléhavě.

„Jsi v pořádku, zlatíčko? “ zeptám se a usednu vedle ní. Položím na ni ruku.

„Asi jo, “ zamumlá, vybalí se z deky a pohlédne na mě. „Přála bych si odjet domů. “

Chci něco namítnout, ale ona pokračuje: „Omlouvám se, že jsem byla protivná. Jenom bych chtěla, aby všechno bylo jinak, to je všechno. “

„Já vím. Taky bych si přála, aby bylo všechno jinak. Ale my to zvládneme a všechno bude zase dobré. Slibuju, “ lžu. Lehnu si vedle ní a obejmu ji. „Budeš spát tady, anebo se vrátíš k sobě do pokoje? “

„Půjdu k sobě. Jenom jsem tě chtěla vidět. “

Zvedne se z matrace a já ji doprovodím do její ložnice.  Zaleze si do postele a já ji políbím na dobrou noc. Zůstanu stát u dveří a rozhlížím se kolem sebe. Stěny jsou plné šmouh a koberec odrbaný. Ale už je tu čisto a teplo. Trochu se to hýblo. Zatím to je jenom pár krůčků, ale i to je pokrok.

„Dobrou noc, “ zašeptám a tiše za sebou zavřu. Projdu chodbou a vklouznu na lůžko. Položím si nohy na místo, které Robin zahřála.

NEDĚLE, 6. 07 RÁNO

Rána, řinčení roztříštěného skla. Dupání po schodech. Že je něco strašně špatně, vím ještě dřív, než prolétne dveřmi. Předchází ho pach potu a strachu. Zarazím se, paže pevně tisknu k bokům, když třemi dlouhými kroky projde místností, zvedne mě z křesla a zacloumá mnou. Na krku mi přistane něco studeného, jeho hlas mi skřípá do ucha.

„Vypadni sakra odtud. Nebo už ji nikdy neuvidíš. Je načase, abys odtáhla zpátky domů. “

Začnu se bránit. Pokouším se mu vykroutit, ale jeho ruce se napínají, rostou a ovíjejí se kolem celého mého těla až k chodidlům. Nemůžu s ním bojovat, protože se promění v hada, anakondu, jejíž smyčky svírají moje tělo. Zoufale sebou zmítám ze strany na stranu.

Probudím se. Přikrývku mám přehozenou přes tvář tak, že mě dusí. Stáhnu si ji a lapám po dechu. Srdce mi vyděšeně tluče v hrudi. Nic se neděje, byl to jenom sen. Není to pravda, nic takového se nikdy nestalo.

Odhodím deku a jdu se podívat na dceru, abych se uklidnila. Všechno je v pořádku. Pořád napůl spím a nemůžu se vzpamatovat z noční můry. Uklidní mě, když se přesvědčím, že spokojeně oddechuje ve své posteli.

Ale není tam. A přestože si i přes závoj rozespalosti okamžitě uvědomím, že se nikam neztratila, a ani tu neměla být, zachvátí mě tatáž panika jako předešlé odpoledne, kdy jsem ji několik hodin bolestně postrádala, kdy jsem přísahala, že pokud se vrátí domů, udělám cokoliv, abych ji udržela v bezpečí.

Sto dvacet minut strachu, každá trvala věčnost.

Vím, že tentokrát je to jiné, ale dlouho čekám, než se moje srdce upokojí. Zírám na její studenou a prázdnou postel před sebou.

Konečně se vrátím do té své. Zhluboka dýchám. Je v bezpečí. Vím, že ano. Všechno je v pořádku.

Časem usnu.

7

Čas plyne. Odvézt, vyzvednout, úklid. Víkendy jsou oázou klidu. Začíná se rýsovat určitý vzorec, dny dostávají svůj rytmus. U školy na mě nikdo nepromluví a mně to tak vyhovuje.

Být přehlížená má svoje výhody. Nikdo mě neotravuje. Začínám zjišťovat, kdo je kdo a jak vypadá hierarchie u školní brány. Nejhlasitější skupina se tvoří kolem blondýny, která má vždycky vzorně upravené vlasy. Je to ta, která mě první den málem shodila ze schodů. Každé ráno má na sobě jiný cvičební úbor, odpoledne džíny a dlouhou vestu, z níž vpředu vykukuje bílý límeček. Ženy stojící kolem ní jí okouzleně naslouchají a jejich zvonivý smích se vznáší vzduchem o pár vteřin déle, než je zdrávo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechny tvoje lži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.