Hry šťastného dětství

Vyšlo také v tištěné verzi

Aletha J. Solterová, PhD

Hry šťastného dětství – e-kniha

Copyright © TRITON, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Aletha J. Solterová, PhD

Hry šťastného dětství

Jak řešit problémové chování dětí hravě,

s humorem a ve vzájemném napojení

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Solter, Aletha Jauch, 1945-

[Attachment play. Česky]

Hry šťastného dětství : jak řešit problémové chování dětí hravě, s humorem a ve vzájemném napojení / Aletha Solterová ; přeložila Alžběta Jamieson. -- Praha : Stanislav Juhaňák - Triton, 2021. -- 209 stran

Přeloženo z angličtiny. -- Obsahuje bibliografie

ISBN 978-80-7553-853-6 (brožováno)

* 37.03-053.2 * 159.923.2:159.942 * 159.922.7 * 37.091.33:316.6 * (0.062)

– výchova dítěte

– teorie attachmentu

– psychologie dítěte

– sociálněpsychologické hry

– populárně-naučné publikace

37 - Výchova a vzdělávání [22]

Aletha J. Solterová, PhD

Hry šťastného dětství

Jak řešit problémové chování dětí hravě, s humorem a ve vzájemném napojení

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © 2013 by Aletha Solter

Originally published in English by Shining Star Press.

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2021

Translation © Alžběta Jamieson, 2020

Cover © Renata Brtnická, 2021

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN tištěné knihy: 978-80-7553-853-6

ISBN ePUB: 978-80-7553-940-3

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7553-941-0

ISBN PDF: 978-80-7553-939-7

Author’s website: Aware Parenting Institute (www.awareparenting.com)

Chtěli jsme dítě učit z knih,

však nic se neujalo z nich.

A naše jasné povely

svým účinkem se míjely.

Začali jsme si zoufati:

„Jak k dítěti se dostati?“

Tu samo klíč nám chtělo dát:

„Vstaňte! Pojďte si se mnou hrát!“

Autor neznámý

(Upravila Aletha Solterová)

Poděkování

Ráda bych vyjádřila svůj vděk všem, kdo si přečetli první verzi rukopisu této knihy a poskytli mi cennou zpětnou vazbu. Mými hlavními redaktory byli můj manžel Ken Solter, můj syn Nicholas Solter a moje snacha Sonja Solterová. Svými čtenářskými postřehy mi také velmi pomohli Dr. Maria Fisková, Melanie Jacobsonová, Stephanie Jamgochianová a Heather Stevensonová.

Ráda bych také poděkovala všem rodičům (v několika různých zemích), kteří do této knihy přispěli různými příklady společného hraní s dětmi. Jejich příhody jsou velmi užitečné pro ilustraci a objasnění zde popisovaných konceptů. Všechna jména byla změněna, s výjimkou jmen mých vlastních dětí. Jsem také vděčná všem rodičům, kteří mě vyhledali pro konzultaci, protože jsem se při každém sezení naučila něco nového.

Na závěr bych ráda poděkovala své kolegyni Dr. Mary Galbraithové, která jako první přišla s pojmem „hry posilující vazbu“.

Vyloučení odpovědnosti

Tato kniha je zdrojem poučení pro rodiče, zaměřeným na vývojové, citové a výchovné potřeby dětí ve věku od narození do dvanácti let. Není zamýšlena jako náhražka lékařských, psychologických ani výchovných rad a péče. Některé z chování a symptomů zmiňovaných v této knize mohou být známkou závažných citových, zdravotních, behaviorálních či vývojových poruch. Trpí-li vaše dítě jakýmikoliv problémy, důrazně vám radím, abyste vyhledali radu a péči profesionálů na tento problém specializovaných. Některá z doporučení v této knize nemusí být vhodná za všech okolností či u všech dětí.

Autorka ani nakladatelství nenabízí žádnou záruku, že doporučení uvedená v této knize budou účinná, a neručí za jakékoliv škody způsobené či údajně způsobené přímo či nepřímo informacemi obsaženými v této knize.

Předmluva ke knize Hry šťastného dětství

S myšlenkami Alethy Solterové pracuji ve své praxi od chvíle, kdy jsem na její knihy před mnoha lety poprvé narazila. Mám velkou radost, že jejich překlady jsou v narůstající míře – tato publikace je už čtvrtá v pořadí – k dispozici také českým rodičům. Od mnoha z nich jsem se dozvěděla, že postřehy a doporučení Dr. Solterové jsou podpůrné a inspirující, mimo jiné také proto, že čtenářům nabízí zpětnou vazbu a vhodně zvolenými otázkami se jich průběžně ptá na pocity z jejich konkrétní snahy odvést na poli výchovného snažení co možná nejlepší výsledek, který se však často nedostavuje tak, jak by si přáli. Občas v této souvislosti slýchám povzdech, že teorie je krásná věc, jenže tváří v tvář neklidnému, nespolupracujícímu, „zlobícímu“ dítěti je nakonec pro vyčerpané mámy a táty stejně každá rada drahá. Neexistuje něco, co by pomohlo upoutat pozornost dítěte žádoucím směrem nenápadně, efektivně a přímo?

Existuje, a je o tom právě tahle knížka. Jde o nejobyčejnější, a přesto zázračný prostředek – o společné hraní. Takové, do kterého se rodiče a děti společně ponoří a nechají se unášet směrem, jímž sama hra napne své pomyslné plachty.

Ovšem pozor, není hra jako hra. V této knize nám Aletha Solterová představuje výhradně takovou, která vychází z principů attachmentu, onoho neviditelného, ale o to silnějšího emocionálního pouta, které nás jako lidské bytosti hned od narození ponouká k tomu, abychom navázali a udržovali VZTAH, na prvním místě s našimi primárními pečovateli, s rodiči.

Podle autora attachmentové teorie Johna Bowlbyho je tendence dítěte k vytváření vztahu instinktivní odpovědí na potřebu ochrany a péče. Je-li dítě obklopeno pečovateli, kteří na tuto vrozenou tendenci citlivě reagují, zvyšuje se pravděpodobnost, že dítě do prvního prototypního citového pouta, které uzavírá právě se svými rodiči, doslova vroste a získá dostatečně dobrý základ pro úspěšné prožívání všech vztahů příštích, včetně schopnosti chránit se, kdyby snad některé vztahy neměly být dostatečně bezpečné.

Utváření citového pouta je skrytý, do značné míry až alchymický proces, v němž příliš neuplatníme plán, rozum ani logiku, protože mozek malého dítěte není dosud plně vyvinut a racionální vědomí se teprve utváří. O to víc se při hře aktivuje a uplatňuje fantazie, zvídavost, živelnost, spontánnost, nespoutaná chuť zkoušet nové věci…

Kromě pocitů napojení přináší attachmentová hra zúčastněným i hluboké uvolnění, snad proto, že má cíl jen v sobě samé. Nesoupeří, nesoutěží, nevyžaduje sofistikované pomůcky, a už vůbec ne výkon. Odnáší nás na planetu lásky a vzájemnosti a napomáhá vyplavování hormonu vazby oxytocinu, čímž snižuje podrážděnost i agresi a zotavuje z pocitů přetížení.

A pokud jde o to „zlobení“: Čím více se dítě s rodiči cítí být spojeno, tím více s nimi postupně spolupracuje, protože harmonii vzájemného vztahu začíná vnímat jako svoji základní potřebu a nepřeje si konflikty. (Samozřejmě nejde o situace, kdy je dítě ke spolupráci tlačeno nějakou formou dospělácké manipulace – hrozbami, tresty či odměnami.)

Na závěr ještě připomeňme, že není na co čekat. Protože čím jsou děti menší, tím bývá snazší je do světa hry vtáhnout. Nebývají totiž ještě rušeny přehnanou sebekontrolou – na rozdíl od nás dospělých.

A tak přijměme tuto knihu jako báječnou inspiraci a ukazatel na cestě do neobyčejně intimního světa, který v těch nejvzácnějších chvílích obýváme s našimi dětmi. Nechejme se prostoupit tím, z čeho jsme často už vystoupili, a přitom jsme to nikdy nepřestali potřebovat. Ba potřebujeme to tím více, čím méně se umíme jen tak dívat kolem sebe a smát se a radovat z nejdůležitějších maličkostí. Že máme dobrý směr, poznáme podle toho, že příležitosti ke hře a hravosti začínáme ve společnosti a možná i pod vedením našich dětí objevovat doslova na každém kroku… Užijte si to plnými doušky, je to jen na chvíli. Brzy vám vyrostou.

Eva Labusová

www.evalabusova.cz

Úvod

Víte, že výchova nemusí vždy být vážná, stresující, nudná či frustrující a že velkou část problematického chování vašich dětí můžete vyřešit určitými druhy herních aktivit? Právě o tom pojednává tato kniha. Možná své děti nechcete trestat, ale nevíte, jak jejich chování usměrnit. Nebo možná kolísáte mezi autoritářským a příliš shovívavým přístupem a nevíte, jak nalézt zlatou střední cestu.

V této knize naleznete popis herních aktivit, které mohou snížit stres, posílit vaše vzájemné pouto a vyřešit problematické chování, a zároveň vám a vašim dětem přinesou chvíle smíchu a radosti. Ať už máte batole, nebo potomka na prahu puberty, budete příjemně překvapeni, jak snadno můžete chování svého dítěte změnit bez použití trestů. Konkrétními druhy hravých aktivit můžete své děti „získat“ a vyřešit mnohé výchovné problémy, často s vynaložením minimálního úsilí. Výchovný přístup popsaný v této knize není ani autoritářský ani příliš shovívavý. Naučíte se, jak vymezit potřebné hranice způsobem, který vaše děti místo ke vzpouře bude inspirovat ke spolupráci.

Kniha nahlíží pod povrch typických výchovných problémů tím, že se zaměřuje na některé zdroje stresu, které leží u kořenů obtížných chování. Chování vašich dětí může začít být obtížnější, pokud jsou ve stresu kvůli takovým faktorům, jako je narození sourozence, lékařské zákroky či školní docházka. Návrhy uvedené v této knize, založené na hře, vám poskytnou nástroje potřebné k tomu, abyste svým dětem pomohli tato náročná období překonat. Jak se vašim dětem bude postupně dařit tento stres zpracovat a dát průchod pociťovanému napětí, jejich chování se zlepší.

Tato kniha je založena na teorii attachmentu. V padesátých letech pojem attachment poprvé použil slavný britský lékař a psychoanalytik John Bowlby k popisu vazby dítěte k jeho rodičům. Od té doby byla nashromážděna dlouhá řada důkazů o důležitosti vazby mezi rodičem a dítětem. Kořenem zdravé vazby je sociální interakce od útlého dětství. Chybí-li dětem radostný vztah s rodiči, kteří reagují na jeho potřeby, nebo jsou-li děti nějakým způsobem traumatizované, jejich vazba je tím oslabena, což může vést k celé řadě behaviorálních a emocionálních problémů.

V průběhu minulých 25 let jsem vyvinula jedinečnou syntézu vysoce účinných a příjemných herních aktivit pro rodiče s dětmi, kterým říkám hry posilující vazbu. Tyto aktivity jsou podložené výzkumem na poli attachmentu, terapie a neurovědy.

Víte, že pozitivní sociální interakce stimuluje tvorbu oxytocinu, látky „dobré nálady“, která snižuje míru stresu, posiluje růst a hojení a zároveň podporuje vývoj mozku vašeho dítěte? Hry založené na spolupráci stimulují oblast mozku podílející se na kontrole agresivního chování, a smích rozpouští hněv a úzkost snížením hladin stresových hormonů. Po traumatizujících zážitcích můžete nervové dráhy v mozku svých dětí doslova „pozměnit“ konkrétními druhy hry, které jim pomohou se z traumatu zotavit.

Zjistila jsem, že tyto aktivity fungují dobře u dětí každého věku a u rodin z mnoha různých kultur. Rodiče ze všech koutů světa často žasnou nad pozitivními změnami, kterých jsou u svých dětí svědky po zavedení těchto jedinečných forem hry.

Hry posilující vazbu mají několik speciálních rysů, kterými se odlišují od tradičních her a sportů. Jsou zaměřené na dítě, často obnáší smích, nevyžadují žádné zvláštní pomůcky či náčiní, a mohou se odehrávat kdekoli a kdykoli. Kromě toho nejsou založené na soutěžení a nemají žádná pevně daná pravidla.

Děti hry posilující vazbu milují a často je iniciují. Možná už se dokonce společně některým formám her posilujících vazbu věnujete, aniž byste si byli vědomi hlubšího významu nebo užitečnosti těchto aktivit. Tato kniha vám poskytne vysvětlení podstaty těchto důvěrně známých činností (například hry na schovávanou). Také vám popíše důležitost zapojení dětí do těchto forem hry v zájmu vyřešení konkrétních druhů konfliktů. Někdy mají dětská pozvání ke hře podobu otravných chování, která si můžete vyložit jako hloupost, nevychovanost nebo plýtvání časem. Tato kniha vám pomůže tato chování interpretovat jinak a reagovat způsobem, který posílí vaše vzájemné pouto a spolupráci mezi vámi.

Uspořádala jsem tuto knihu do samostatných kapitol pojednávajících o běžných výchovných tématech a o specifických zdrojích stresu. Můžete proto snadno dohledat relevantní informace a praktická doporučení pro konkrétní situaci, kterou vaše rodina řeší, aniž byste museli přečíst všechen text. Přečíst celou knihu je ale dobrý nápad, protože možná objevíte skryté příčiny chování vašich dětí, které jste dosud nevzali v potaz.

Pro ilustraci rozličných forem hry jsem zahrnula četné příklady ze skutečného života, převzaté z rozhovorů s rodiči a z mé vlastní zkušenosti coby poradkyně, koučky společného hraní rodičů a dětí, vedoucí workshopů, matky a babičky. Doufám, že vás tyto příklady a příhody inspirují a pobaví a že zatoužíte vyzkoušet si hry posilující vazbu s vlastními dětmi.

Kniha je zaměřena na děti ve věkovém rozpětí od narození do dvanácti let věku. Většinu technik lze upravit pro děti jiného stáří, ačkoliv konkrétní příklady, které vás inspirují, mohou popisovat děti mladší (nebo starší) než ty vaše.

Všem rodičům přeji, aby si se svými dětmi užili mnoho hravých okamžiků ve vzájemném napojení. Jste připraveni na všechnu tu legraci?

Uspořádání knihy

V první části (Začínáme) najdete popis devíti základních forem her posilujících vazbu a několik zásad pro využití tohoto přístupu. Doporučuji přečíst si tuto část celou, protože je na ní založen zbytek knihy. Navíc v ní najdete nápady pro okamžité, konkrétní aktivity, které se svými dětmi můžete vyzkoušet. V poslední kapitole této části se věnuji některým překážkám, které vám v hraní si s dětmi mohou bránit, a najdete v ní také několik osobních cvičení pro prozkoumání těchto těžkostí.

Druhá část knihy (Používání hry posilující vazbu k řešení výchovných problémů) popisuje kompletní, na hře založený přístup k výchově bez použití trestů, uspořádaný podle typických behaviorálních problémů. Každá kapitola popisuje řadu hravých přístupů pro řešení specifického konfliktu. Tyto přístupy jsou založeny na zmíněných devíti formách hry popsaných v první části.

Třetí část knihy (Jak svému dítěti pomoci překonat obtížná období použitím hry posilující vazbu) popisuje, jak dětem pomoci vyhojit se pomocí hry ze stresu nebo z traumatu. Podobně jako u druhé části se každá kapitola zaměřuje na konkrétní téma, takže můžete snadno najít užitečné tipy pro vaši konkrétní rodinnou situaci. Dozvíte se, která z devíti forem hry je obzvláště účinná pro specifický druh stresu či traumatu.

V první příloze najdete (pro snadné dohledání) seznamy shrnující každý z jednotlivých druhů hry. Druhá příloha poskytuje stručný přehled teoretických podkladů pro jednotlivé druhy her posilujících vazbu. Shrnula jsem v ní některé poznatky z výzkumů ukazujících jejich účinnost při transformování náročných chování a pocitů dětí. Po této příloze následuje seznam odkazů na odbornou literaturu.

Část první - Začínáme

„Maminko, hraj si se mnou! Tatínku, pojď si se mnou hrát!“ Jak často vás vaše děti o něco takového prosí? Děti hraní milují, a hraní společně s rodiči je baví ještě víc. Hraním s dětmi naplňujete jejich potřebu citového napojení a pomáháte jim, aby se cítily milované. Lze dokonce říct, že hraní je jedním z nejlepších způsobů, jak vašemu dítěti pomoci dobít „emoční baterie“.

Tato část popisuje devět konkrétních druhů aktivit, které jsou při posilování pouta mezi rodiči a dětmi obzvláště účinné. Těmto aktivitám říkám „hry posilující vazbu“. Mnohé z těchto druhů her také tvoří jádro efektivního usměrňování a citového hojení dětí. Právě tyto druhy her nejčastěji doporučuji rodičům, kteří zápolí s problematickým chováním nebo pocity svých potomků.

Kapitola 1
Úvod do her posilujících vazbu

Zdravé pouto mezi rodiči a dětmi je pro emoční zdraví dětí životně důležité a sociální interakce mezi rodiči a dětmi hrají ve vývoji zdravého pouta klíčovou roli. Když jsou naše děti ještě v kojeneckém věku, vzájemně se na sebe napojujeme aktivitami typu hraní na jukanou nebo vařila myšička kašičku, hravě napodobujeme zvuky, které vydávají, foukáme jim na bříško, hrajeme si s jejich prstíky u nohou, houpeme je v rytmu hudby nebo je necháváme hopsat nám na kolenou. Tyto každodenní vzájemné interakce pomáhají miminkům nabýt sebevědomí, důvěry, pocitu jistoty a vzájemnosti, baví je a přináší jim radost. Takovýmto hraním, při němž jsme vnímaví k potřebám dětí a přiměřeně na ně reagujeme, se s námi děti naučí komunikovat a vytvoří si k nám vazbu.

Pokud budete v hraní si s dětmi pokračovat, jak porostou, můžete tím k udržení vzájemného zdravého pouta významně přispět. Když vás poprosí „hraj si se mnou“, budou se cítit skutečně milované a oceňované, pokud se k nim posadíte na podlahu a připojíte se k jejich hře s panenkami, vláčky nebo stavebnicí. Tímto způsobem budete nacházet nespočet příležitostí ke vzájemnému napojení v rámci hraní stolních her nebo i jen společného šaškování.

Pokud vaše rodina zažívá velký stres kvůli práci, onemocnění některého z členů, rozvodu, finančním obtížím, narození miminka nebo stěhování, pouto mezi vámi a vašimi dětmi tím může utrpět. Vzájemná citová vazba může během těchto složitých období trochu zeslábnout, protože vám možná (pochopitelně) často dojde trpělivost nebo na trávení společného času s dětmi jednoduše nebudete mít čas. Pokud podobná situace nastane, vaše děti se mohou začít cítit nejisté, úzkostné, opuštěné a bezmocné a jejich chování může začít být obtížně zvladatelné. Lze dokonce říct, že většina výchovných problémů nastává, pokud se děti cítí odpojené, bezmocné, nejisté nebo vystrašené.

Vazbu posilující hra může být v těchto těžkých okamžicích mocným léčivým faktorem. Vaše děti si s vámi bohužel možná budou nejvíce potřebovat hrát právě ve chvíli, kdy na to nemáte nejmenší chuť. Pokud si s nimi každý den ale zvládnete hrát alespoň dvacet až třicet minut, vašim dětem to nesmírně prospěje. Mějte také na paměti, že na zapojení dětí do těchto terapeutických druhů hry není nikdy příliš pozdě. Pozdějším hraním si s dětmi můžete obnovit své spojení s nimi a pomoci jim se vyhojit.

Smích je obzvláště prospěšnou součástí hry. Výzkum ukázal, že smích může snížit napětí, úzkost a hněv. Společným hraním a smíchem s dětmi můžete vyřešit mnohé výchovné obtíže a zároveň dětem pomoci vyhojit se ze stresu nebo traumatu. Při hraní nebo šaškování s dětmi tedy nikdy nemarníte čas!

Hra posilující vazbu je pevně podložena vědeckým výzkumem. Poznatky z výzkumných studií také potvrdily účinnost těchto devíti aktivit u dětí trpících konkrétními emočními nebo behaviorálními problémy (přehled těchto studií naleznete v Příloze B). Hra posilující vazbu ale může prospět všem dětem, i těm, které jsou emočně zdravé a jejichž chování je zcela bezproblémové. Má určité jedinečné rysy, kterými se od tradičních her nebo sportu liší. Zde je jejich stručný seznam:

Typické rysy hry posilující vazbu

O co se jedná

• Hra posilující vazbu je interaktivní hra, která posiluje vaše citové pouto k vašim dětem.

Aktivity popsané v této knize vám pomohou cítit se vašim dětem více nablízku a navzájem si pomůžete, aby se projevilo to nejlepší ve vás.

• U hry posilující vazbu se často hodně nasmějete.

Budete se smát spolu se svými dětmi, nikoliv jim. Smích snižuje napětí, úzkost a hněv.

• Hru posilující vazbu může iniciovat jak dítě, tak dospělý.

Hru posilující vazbu mohou vaše děti iniciovat samy, a tato kniha vám pomůže jejich vyzývání ke společnému hraní rozpoznat. Tyto aktivity ovšem můžete iniciovat i vy za účelem vyřešení konkrétních výchovných problémů nebo chcete-li dětem pomoci překonat náročná období.

• Hra posilující vazbu nevyžaduje žádné zvláštní vybavení.

Velkou výhodou hry posilující vazbu je, že nic nestojí! Mnohé aktivity nevyžadují vůbec nic, zatímco u jiných si vystačíte s hračkami nebo náčiním, které už doma nejspíš stejně máte (jako jsou například panenky nebo polštáře).

• Hru posilující vazbu můžete provozovat kdykoliv a kdekoliv.

Těmto aktivitám se můžete věnovat v koupelně, v autě, na hřišti, při návštěvě lékaře nebo při ukládání ke spánku.

• Hra posilující vazbu zahrnuje mnohé důvěrně známé aktivity.

Pokud si s miminkem hrajete na jukanou, předstíráte strach, když si vaše dítě hraje na řvoucího lva, nebo řešíte sourozenecké šarvátky hravým způsobem, hru posilující vazbu už provozujete.

Co ke hře posilující vazbu nepatří

• Hra posilující vazbu nespočívá ve výchově bez hranic.

Hra posilující vazbu vám může pomoci vymezit dětem hranice a vyřešit časté výchovné problémy. Vaše děti budou spolupracovat ochotněji, ale nebudou „rozmazlenější“ ani si myslet, že v životě musí všechno být jenom zábava.

• Hra posilující vazbu děti neučí být agresivní.

Některé druhy hry v této knize děti vybízejí k fyzické aktivitě, ale rozhodně u vašich dětí nezvýší agresivitu ani hyperaktivitu. Vaše děti se díky nim naopak zklidní, budou něžnější, soucitnější a ochotnější spolupracovat.

• Hra posilující vazbu není formou škádlení.

Tyto druhy hry respektují děti a jejich pocity. Neponižují je ani v nich nevyvolávají jakékoliv pocity neschopnosti nebo méněcennosti. Naopak vašemu dítěti pomohou budovat sebeúctu a sebevědomí.

• Hra posilující vazbu nezahrnuje soupeření.

Na rozdíl od většiny tradičních her a sportů v těchto aktivitách nejsou vítězové ani poražení. Klíčové je, aby se všichni pobavili a nikdo neměl pocit, že prohrál. Při vazbu posilující hře jsou vítězové všichni.

• Hra posilující vazbu nemá žádná pevně daná pravidla.

Tyto aktivity se mohou ze dne na den měnit. Můžete se společně s dětmi bavit vytvářením svých vlastních verzí, které se od popisů uvedených v této knize mohou v mnohém lišit. Z vynalézavého hraní se dokonce mohou stát vaše jedinečné rodinné tradice.

Kapitola 2
Devět forem her posilujících vazbu

Existuje devět základních druhů her naplňujících kritéria popsaná v kapitole 1. Tyto aktivity jsou shrnuty v níže uvedeném seznamu a podrobněji popsány v následujících částech této kapitoly. Shrnutí každého druhu hry naleznete v Příloze A a poznatky z výzkumu těchto druhů her naleznete v Příloze B.

Devět druhů her posilujících vazbu

•Neřízené, na dítě zaměřené hry

•Symbolické hry s konkrétními rekvizitami nebo tématy

•Podmíněné hry

•Hry na nesmysly

•Separační hry

•Hry založené na výměně rolí

•Regresní hry

•Aktivity zahrnující tělesný kontakt

•Hry a aktivity založené na spolupráci

Neřízené, na dítě zaměřené hry

Seděla jsem na podlaze rodinného pokoje a věnovala veškerou svou pozornost tříletému Paulovi, zatímco nás jeho rodiče pozorovali. Chtěl si hrát s kostkami a brzy postavil malý domeček, o kterém prohlásil, že v něm není záchod. Pak do hry zapojil figurku muže, který do onoho domečku vstoupil, načež Paul prohlásil: „Ten pán potřebuje čurat, ale není tu žádný záchod, a tak si počural kalhoty!“ Tato představa ho nesmírně pobavila a velmi se při popisu celé situace nasmál.

Někdy rodiče před soukromou konzultační schůzkou chtějí, abych si s jejich dítětem pohrála. Během tohoto hraní vždy používám neřízenou, na dítě zaměřenou hru, protože se jedná o nejlepší způsob, jak se s dítětem seznámit. Děti často s tématy, která je trápí, vyrukují během prvních deseti minut hraní. Ve výše uvedeném příkladu jsem měla podezření, že Paul a jeho rodiče prožívají jisté konflikty během nácviku chození na toaletu. Když jsem se později s rodiči setkala o samotě, zavedla jsem na toto téma řeč a oni mi skutečně potvrdili, že mají problémy naučit Paula chodit na záchod.

Při zavádění neřízené, na dítě zaměřené hry začněte tím, že dítěti poskytnete materiály, které je inspirují k představování, tvoření a stavění, jako jsou například stavební kostky, panenky, domeček pro panenky, loutky, hlína (nebo modelína), převleky, výtvarné potřeby, malé figurky, zvířata nebo vozidla.

Poté dítě nechte, aby se ujalo vedení.

Doporučuji si na každé z dětí týdně vyhradit alespoň půl hodiny na individuální, na dítě zaměřené hraní. Máte-li tedy více než jedno dítě, bude třeba si na onu dobu zajistit někoho, kdo ostatní děti pohlídá. Máte-li čas na hraní každý den, tím lépe. Chcete-li dítěti pomoci, aby se cítilo obzvláště milované a oceňované, doporučuji během těchto vzácných chvil na hraní nezvedat telefon ani se nerozptylovat ničím jiným. Vašemu dítěti vaše pozornost možná prospěje ještě víc, pokud si nastavíte časovač a řeknete mu, že si s ním budete hrát, dokud časovač nezazvoní. Použití časovače možná celou záležitost usnadní i vám. Mnozí rodiče zjišťují, že je pro ně jednodušší dítěti věnovat pozornost, když vědí, že chvíle na hraní po určité přesně stanovené době uplyne.

Když se začnete dítěti věnovat v rámci neřízené, na ně zaměřené hry, nebuďte zaskočení, pokud do ní zahrne rodinné konflikty, výchovné problémy nebo dříve prožitá traumata. Takové chování je normální a zdravé a znamená, že se s vámi dítě cítí dost bezpečně na to, aby se podělilo o své vnitřní konflikty a výzvy.

Neřízená, na dítě zaměřená hra dětem pomáhá cítit se oceňované, v bezpečí a milované. Je zvláště užitečná pro opětovné navázání vazby po prožitém stresu nebo odloučení, pro pomoc dětem vyhojit se z traumatu, nebo jednoduše pro posílení vzájemného pouta. Pokud jste k dítěti v minulosti při výchově byli obzvláště tvrdí nebo bylo-li svědkem nějakého násilí v domácnosti, využití na dítě zaměřeného hraní může vašemu dítěti pomoci znovu nabýt pocit důvěry a bezpečí.

Symbolické hry s konkrétními rekvizitami nebo tématy

V osmnácti měsících se u mého syna poté, co na něj skočilo přátelské štěně, rozvinul strach ze psů. Jednoho dne jsem jen tak z legrace začala lézt po čtyřech a štěkat jako pes. Začal se smát na celé kolo a chtěl, abych to udělala znovu. Hráli jsme si takhle na psa ještě několik dní, dokud jeho strach ze psů neopadl.

Symbolická hra s konkrétními rekvizitami nebo tématy je zejména účinná, chceme-li dětem pomoci vyhojit se z traumatu. Během tohoto druhu hraní můžete převzít iniciativu například tím, že dítěti nabídnete konkrétní hračky nebo mu navrhnete téma hry nějak spojené s jeho traumatizujícími zážitky. Pokud vašeho potomka kupříkladu pokousal pes, můžete svému dítěti nabídnout plyšového psa nebo si sami na psa hrát, jako tomu bylo ve výše uvedeném příkladu. Pokud u vás ve čtvrti hořelo a vaše dítě má stále ještě z ohně hrůzu, můžete je přizvat ke hraní s hasičským autem, domečkem pro panenky a malými figurkami. Ve třetí části této knihy naleznete mnoho příkladů tohoto typu terapeutického hraní s dětmi.

Pomocí symbolické hry si můžete poradit i s behaviorálními problémy, jako je například trénování na toaletu, sourozenecká řevnivost, lhaní či neochota spolupracovat. Přehrajete-li si konkrétní konflikty s plyšáky či jinými rekvizitami, můžete tím dítěti pomoct změnit jeho chování. Ve druhé části této knihy najdete přesná doporučení, jak symbolickou hru pro řešení těchto konkrétních výchovných problémů využít.

Podmíněné hry

Jednou jsem navštívila svou dvouletou vnučku. Nejprve se přede mnou trochu styděla, protože jsme se předtím několik měsíců neviděly. Seděla jsem na podlaze a pozorovala ji a ona si kousek ode mě hrála se svými hračkami. Když omylem upustila panenku na podlahu, předstírala jsem, že jsem tou panenkou, a řekla jsem: „Au!“ Zahihňala se, panenku zvedla a schválně ji opět upustila na podlahu. Znovu jsem k její velké radosti řekla: „Au!“ Hodila panenku na podlahu ještě alespoň dvacetkrát a já jsem pokaždé řekla: „Au!“, zatímco vnučka se smála na celé kolo. Po této hře už se mě nebála a sama od sebe si mi sedla na klín.

Podmíněná hra je jakákoliv aktivita, při níž se chování dospělého předvídatelně opakuje a je podmíněno chováním dítěte. Jak ukazuje výše uvedený příklad, jedná se o skvělý způsob, jak navázat s dítětem vřelé pouto.

Podmíněná hra, kterou děti zejména milují, je vožení se na zádech dospělého, který leze po čtyřech a zatáčí doleva, doprava nebo zastavuje podle pokynů dítěte, například podle toho, na které z ramenou mu dítě poklepe. Další velmi oblíbenou podmíněnou aktivitou je šťouchací hra. Šťouchne-li vás dítě do pravé tváře, zatváříte se šťastně, a šťouchne-li vás do levé, zatváříte se smutně nebo vztekle. Šťouchne-li vás do ruky, začněte jí mávat, a přestaňte, jakmile vás do ní šťouchne podruhé. Můžete si vymyslet i jiné pohyby zahrnující další části těla.

Podmíněná hra baví většinu dětí a dá se donekonečna obměňovat. Základním prvkem této hry je podmíněnost chování dospělého chováním dítěte. Takovéto hraní může posílit vzájemné pouto, upevnit důvěru, vyjádřit přijetí, vytvořit v dítěti pocit, že má na své okolí vliv, a dodat mu ujišťující pocit jisté předvídatelnosti. Díky smíchu, který takovéto hraní často doprovází, budou děti mít i možnost dát průchod pocitům úzkosti, bezmoci a ztráty kontroly, které prožily během předchozích traumatizujících zážitků.

Tyto aktivity mírní chronické pocity bezmocnosti, které čas od času pociťují všechny děti, protože jsou menší a méně schopné než dospělí. Děti obvykle nerozhodují, kde budou žít, kam budou chodit do školy nebo kdo se o ně bude starat. Většinu aspektů života dětí mají nutně pod kontrolou rodiče. Když tito dospělí užívají při výchově mocenské metody (což nedoporučuji), děti se cítí ještě bezmocnější a ještě více manipulované a ovládané. Při podmíněné hře mohou děti alespoň na chvíli zažít pocit, že jsou pány situace. Rodiče si po tomto typu hry často všímají, že děti ochotněji přijímají nutná omezení a s přáními rodičů spolupracují.

Jednou z forem podmíněných her může být například napodobování. Můžete s ním začít, když vaše miminko poprvé začne verbalizovat zvuky (jinak než jen pláčem) – pravděpodobně bude nadšené, budete-li napodobovat jeho pištění nebo broukání. Imitační hry mohou dětem pomoci rozvinout smysl pro empatii. Vidí-li vás vaše děti, jak zrcadlíte jejich vlastní zvuky a pohyby, naučí se si tato specifická gesta spojovat s konkrétními emočními stavy, které samy pociťují. To jim potom pomůže pochopit, že ostatní lidé mají tytéž duševní zážitky jako ony samy.

Když mé dceři bylo sedm měsíců, milovala, když jsem napodobovala její zvukové projevy. Když řekla „ga“, odpověděla jsem jí: „Ga.“ Potom tentýž zvuk zopakovala, a přitom se na mě vyčkávavě dívala a usmívala se. Vedly jsme spolu takto krásné „rozhovory“.

Jedna matka mi popsala následující imitační hru, kterou hrála se svým miminkem:

Kdykoliv měl můj synek škytavku, dávala jsem dobrý pozor a snažila se škytat ve stejnou chvíli s ním – většinou se mi povedlo škytnout těsně po něm, jako ozvěna. Už od pěti měsíců ho to velmi rozveselovalo a vždy se nám tímto způsobem povedlo navázat vřelý pocit vzájemného napojení.

Jiné děti také baví imitační hry typu následování vedoucí postavy nebo hry, při níž jedna postava dává pokyny a ostatní ji musí poslouchat a napodobovat.

Hry na nesmysly

Jednou, když bylo mému synovi 20 měsíců, jsme si spolu hráli a on najednou začal předstírat, že si smrká do košile. Přitom se na mě díval a na celé kolo se smál.

Když bylo mému synovi 11 let, zapojil se se svými kamarády do jednoho školního představení, pro které se musel naučit dlouhý text se spoustou replik a několik písní a tanečních čísel. Několik dní po posledním představení jsem syna se třemi jeho spolužáky vezla na jakýsi večírek. Celou tu čtvrthodinovou jízdu autem strávili tím, že naschvál přeříkávali všechny naučené repliky špatně, a přitom se smáli, až se za břicha popadali. Když jsem se o tom později před synem zmínila, řekl mi, že to tak s kamarády dělali neustále od posledního představení.

Hrou na nesmysly může být jakákoli hra, při níž vy nebo vaše dítě šaškujete a naschvál děláte chyby nebo hravým způsobem přeháníte emoce nebo konflikty. Pokud spolu při této hře rodič a dítě interagují, jedná se o hru upevňující vazbu. Může ji iniciovat jak rodič, tak dítě.

Děti často iniciují hru na nesmysly založenou na dělání omylů. Mohou si například navlékat kalhoty na hlavu, naschvál recitovat básničky špatně nebo úmyslně dávat kousky skládačky, kam nepatří. Jejich smích při takovéto spontánní aktivitě značí, že dávají průchod napětí.

Když můj syn předstíral smrkání do košile (ve výše uvedeném příkladu), zdrojem jeho napětí mohla například být nahromaděná frustrace ze všech těch okamžiků, kdy jsem jeho hru přerušila tím, že jsem mu k nosu přiložila kapesník a vyzvala ho, aby se vysmrkal. Možná také občas pociťoval úzkost, že nesmrká správně, podle mých představ. Vycítil, že se jednalo o něco pro mě důležitého, a začal si tento konkrétní návyk internalizovat. Tím, že před mýma očima naschvál smrkal nesprávně, si dopřál možnost trochu zavzdorovat a pobavit se.

Druhý příklad ukazuje, že i starší děti spontánně používají hru na nesmysly. Schválným popletením naučených replik mohou dát průchod stresu způsobenému trémou a očekáváním jejich učitelů, že hru odehrají správně. Tento typ hry na nesmysly je zejména prospěšný u dětí, které se bojí dělat chyby. Možná se jim v minulosti za chyby někdo posmíval nebo je trestal, možná měly učitele s příliš vysokými očekáváními, nebo mají možná ony samy sklon k perfekcionismu.

Přehánění je další formou hry na nesmysly. Tímto přístupem můžete řešit výchovné problémy například hravým přeháněním konfliktů až ke směšnosti nebo vymýšlením různých bláznivých her. Přeháněním a šaškováním a s nimi spojeným smíchem mohou děti dát průchod nahromaděnému hněvu nebo frustraci. Pokud se například po hraní na pláži vaše osmiletá dcera odmítá osprchovat, můžete jí hravě oznámit, že na odstranění všeho toho písku na podlaze budete nejspíš potřebovat buldozer (až z ní písek opadá), a pak předstírejte, že ji s imaginárním buldozerem honíte. Po této hře děti obvykle spolupracují mnohem ochotněji. Ve druhé části knihy najdete několik příkladů tohoto typu hry na nesmysly (přehánění), pomocí kterých můžete chování svých dětí měnit.

Přeháněním také můžete dětem pomoci zpracovat různé strachy. Tento přístup je užitečný zejména tehdy, je-li vaše dítě skutečným zdrojem strachu příliš zahlcené. V takovém případě je můžete podpořit přehnaným projevem strachu z nějaké malé součásti toho, co jim nahání strach. Pokud se například vaše dítě bojí hadů, můžete oba předstírat, že vás děsí sykot nebo zvuk hlásky „S“.

Separační hry

V deseti měsících věku si můj syn začal hrát na jukanou tak, že si opakovaně dával deku přes hlavu a pak si ji opět sundával. Kdykoliv si ji stáhl, řekla jsem: „Kuk!“, což ho pokaždé rozesmálo.

Separační hry jsou aktivity, při nichž mezi sebou a svým dítětem vytvoříte krátkodobou prostorovou či vizuální separaci. Mezi tyto aktivity patří například dobře známé hry na jukanou a na schovávanou.

Ve hře na jukanou na chvíli zakryjete obličej svůj nebo dítěte a pak se opět náhle objevíte. Miminka ve věku mezi šesti a osmnácti měsíci obvykle tato hra velmi baví a dost se při ní nasmějí. Jak ukazuje výše uvedený příklad, někdy tuto hru iniciují sama miminka. Napětí, kterému dávají děti průchod smíchem, může pramenit ze separační úzkosti, která v tomto věkovém rozmezí dosahuje vrcholu. Tato úzkost představuje normální, vývojový strach přítomný u dětí s jistou vazbou. Hrajete-li se svým miminkem na jukanou, neschovávejte se příliš dlouho. Jinak by se miminko mohlo začít obávat, že jste opravdu zmizeli.

Batolata a starší děti baví hra na schovávanou a často se smějí, když je najdete (nebo když najdou ony vás). Jak děti rostou, zvládají delší odloučení, a skrýše tak mohou začít být náročnější a náročnější. Hra na schovávanou má mnoho variant. Důležitým prvkem v této hře je okamžik opětovného navázání vizuálního a fyzického spojení.

Hry na honěnou jsou další formou separačních her. Můžete dítě nechat, aby vám uteklo, a pak se je pokusit chytit, nebo můžete hru na honěnou začlenit do hry na schovávanou, abyste odloučení prodloužili a přichystali dítěti větší výzvu. Když například objevíte skrýš, v níž se dítě schovává, nechte je utéct a pokusit se dostat do předem určeného bezpečného „domečku“, než je začnete honit.

Separační hry mohou dětem hravou formou pomoci vypořádat se s každodenními odloučeními, jako je například chození do školky či do školy. Umožňují jim také překonat strach nahánějící emoce způsobené předchozími traumatizujícími odloučeními nebo ztrátami, a představují tak formu symbolické hry zaměřené na dané trauma. Tyto hry jsou také užitečné pro děti, které traumatizující odloučení nebo ztrátu nikdy nezažily, ale trpí strachem způsobeným představami opuštění nebo odloučení. Některé děti se například začnou bát opuštění po rozvodu svých rodičů nebo poté, co se dozví, že existují únosy. V obou případech může smích během separačních her dětem pomoci dát průchod úzkosti.

Hry založené na výměně rolí

Pětiletá Eva si mezi hračkami v mé kanceláři všimla plastových hadů a pavouků a začala si s nimi hrát. Navrhla jsem jí, že by jimi mohla zkusit postrašit své rodiče, kdyby chtěla. Okamžitě začala předstírat, že tyto hračky její rodiče koušou, zatímco její rodiče předstírali, že se bojí. Eva se začala hihňat a vesele aktivitu ještě několikrát zopakovala. Poté co ji tato hra přestala bavit, jsem jí dala malý polštářek a řekla jsem jí, že je kouzelný – dokud ho bude držet, bude mít ohromnou sílu. Řekla jsem jí, že bude tak silná, že by s ním dokonce i mohla mít sílu porazit své rodiče. Okamžitě polštářkem rodiče praštila a oni se skáceli na zem a předstírali, že je polštářek přemohl. Eva se začala od srdce smát a rodiče polštářkem uhodila ještě několikrát. Pak vzala několik velkých šátků, položila je na rodiče a řekla jim, že zkameněli. Její rodiče poslušně předstírali, že se nemohou hýbat, dokud z nich šátky opět nesejmula. Nakonec objevila sadu hraček ke hře na doktora a začala si hrát na to, že rodičům dává injekce, zatímco oni předstírali, že se bojí. Evě se tyto hry nesmírně líbily a vůbec se jí na konci našeho sezení nechtělo odejít.

Výše uvedený příklad popisuje jedno hravé sezení, které jsem vedla s dítětem a jeho rodiči. Názorně ukazuje několik her založených na výměně rolí, včetně takových, které si dítě vymyslelo samo.

Při hrách založených na výměně rolí dospělí předstírají, že jsou slabí, vystrašení, nemotorní, hloupí nebo vzteklí. Tyto hry se podobají podmíněným hrám, ale jde v nich o víc než jen o pouhé imitování dítěte nebo naslouchání jeho pokynům. Jejich zásadní součástí je dospělý hrající určitou úlohu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hry šťastného dětství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.