Akos Avoláš

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Marka Staviarska

Akos Avoláš – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Začiatok

Posledná a jediná vec, ktorú si malý citrónový dinosaurík pamätá, je, ako mu mama vraví:

„Do tej jaskyne nesmieš nikdy vkročiť!“

Tak tam, samozrejme, šiel. Potom nastalo už len tresk! bum! plesk! No a práve v tejto chvíli žmúri v tme tej istej jaskyne. Chvíľku letel trochu inou tmou. Vraj svetielkovala.

Zažmurkal. Pred sebou zbadal svetlo. Rozbehol sa za ním. Vlastne, iba sa chcel rozbehnúť. Spadol. Nohy ho neposlúchali. Triasli sa ako želé. Zabudol chodiť! Úplne sa preľakol.

Na tretí pokus sa konečne rozbehol. Viete, čo všetko videl na stenách jaskyne? Kone a byvoly a chudých ľudí s ostrými predmetmi, ako tie kone a byvoly lovia.

„Pekné,“ povedal si a spomalil, aby si ich poriadne poobzeral. „Boli tu, aj keď som sem vošiel?“

Neboli. To však malý citrónový dinosaurík ešte nemohol tušiť. To zatiaľ viete len vy.

Vykukol z jaskyne.

„Uáááááááááá!“ rozutekala sa s vreskom svorka čudných malých tvorov. Boli to ľudia. Konkrétne turisti. No ani to malý citrónový dinosaurík nemohol vedieť.

„Aké maličké stvorenia,“ zasmial sa.

Odrazu sa ho čosi drobné pri jeho nohe spýtalo: „Ako sa voláš?“

Malý citrónový dinosaurík sa širokánsky usmial a snažil sa to zopakovať: „Akos avoláš.“

„Naozaj? Akos – to je veľmi zvláštne meno, ale páči sa mi!“ povedalo to „čosi“ pri dinosauríkovej nohe. Dinosaurík neprotestoval, aj keď v dinosaurej reči sa tak, samozrejme, nevolal. Ktovie však, či by niekto bol schopný jeho meno po dinosaursky vysloviť. A tak mu to ostalo – Akos Avoláš – malý citrónový dinosaurus. To „čosi“ pri jeho nohách bol chlapec. Volal sa Laurent, na hlave mal baretku a v taške prichystanú bagetu od mamy.

„Nie si hladný?“ spýtal sa Akosa, malého citrónového dinosauríka.

„Strašne!“ priznal Akos. „Dúfam, že tam nie je mäso,“ dodal ešte. Bol, samozrejme, bylinožravý, lebo inak by už Laurent plával v jeho žalúdku.

„Bolo,“ pošepol Laurent Akosovi a tajne mu ukázal plátok šunky, ktorý vždy skrýval pred mamou vo svojom zápisníku a tváril sa, ako veľmi mu tá šunková bageta chutila.

Laurent bol jediný odvážlivec z celej skupiny turistov. Ostatní ušli a celý rozhovor chlapca a dinosaura pozorovali spoza skál. Medzi nimi bol aj Laurentov otec. Príšerne sa báli, poniektorí aj plakali, aj keď boli dospelí už dlhé roky. Nakoniec sa Laurentov otec odvážil spoza skál vystúpiť. Predsa len by nebolo dobré, keby sa domov vrátil bez syna. Mama by sa hnevala.

„Dobrý deň,“ slušne pozdravil, aby dinosaura neurazil. „Vy ste naozajstný dinosaurus?“

„My?“ prekvapene sa spýtal Akos a zadíval sa na Laurenta, či myslí aj jeho. „No, ja áno, ale týmto malým zvieratkom si nie som istý,“ usmial sa na Laurenta a on sa usmial späť. Bolo to kamarátstvo na prvý pohľad!

Francúzsko

„Nie, to som nekreslil ja,“ smial sa Laurent, lebo Akos mu hovoril o maľbách na stenách jaskyne Lacroix, z ktorej práve vyšiel. „To urobili praľudia pred 17 000 rokmi.“

„Och!“ Akosovi to akurát došlo. „Musel som tou jaskyňou cestovať náramne dlho! Ale... ale... mal som pocit, akoby to bola len chvíľočka...“

„Náramne-prenáramne! Minimálne šesťdesiatpäť miliónov rokov!“ prisvedčil Laurentov otec.

„Och!“ vzdychol si Akos zúfalo. Vbehol zas dnu a skúmal každú skalu, ale v jaskyni bola iba jaskyňa, a keď vyšiel von, bol tam Laurent.

„Kde je moja mamka a ocko? Zostal som úplne sám,“ zafňukal a zvesil hlavu až k zemi.

Laurent pohladkal Akosa po drsnej citrónovožltej hlave: „Sme tu predsa my!“

„Budete moja rodina?“ zdvihol Akos krk do výšky a hlavou nechtiac zrazil chudáka vtáčika, letiaceho okolo.

„Oci? Však môžeme byť Akosova rodina?“ slušne sa spýtal Laurent.

Otec vypleštil oči. Vziať si domov psíka je zodpovednosť. Vziať si domov dieťa je obrovitánska zodpovednosť. A vziať si domov dinosaura... to je, ako by Laurentov otec povedal, šialenstvo. Ale bolo mu ho, chudáka, ľúto.

„No. Môžeme to vyskúšať,“ povedal nakoniec.

„Hurá!“ skákal Akos od radosti.

Akos, Laurent a jeho otec sa pobrali domov. Bývali vo francúzskom meste Lyon.

„Olalá, mondieu!“ zvolala Laurentova mama, keď zbadala citrónového dinosauríka, a ponúkla mu pohár vína. Francúzi sú hrdí na svoje vinice a víno, no Laurentova mama si neuvedomila, že Akos je vlastne ešte malý a víno piť nemôže.

„Ďakujem, neprosím si,“ Akos našťastie odmietol. „Vy to takto normálne pijete?“ spýtal sa.

„Prečo? Veď to je výborné!“ zhodli sa mama s otcom a netušili, prečo na nich Akos tak škaredo zazerá.

Musím si dať na nich pozor, povedal si Akos sám pre seba. Ktovie, či tá krv, ktorú pijú, je vlastná alebo cudzia.

Croissanty si však dal! Laurentova mama pečie najlepšie na svete! Aspoň tak to tvrdil Laurent. Aj Akosovi sa to tak zdalo. Boli to jednoznačne najlepšie croissanty, aké v živote jedol. A aj jediné!

Celý deň sa okolo neho ponevieral malý dlhý psík a veľmi sa naňho mračil. Bruno bol jazvečík, ktorý vyhral už nejednu súťaž o najdlhšieho psa. Laurentovi ho vraj na Vianoce priniesol akýsi Noël.

To bude asi jeho strýko, pomyslel si Akos, lebo vtedy ešte nevedel vôbec nič o Vianociach ani o tom, kto v ktorej krajine nosí darčeky.

Bruno bol nadurdený pes. Neustále nadurdený. No dnes špeciálne, pretože sa ho nikto nespýtal, či si môžu do rodiny vziať dinosaura! Akos si všimol, že sa naňho to podlhovasté stvorenie podivne pozerá, tak sa mu prihovoril prvý.

„Ahoj, aj tebe dávajú piť tú krv?“

„Krv?“ nechápal Bruno. Keď bol Laurent malý, dával mu jesť plastelínu a chrobáky zo záhrady, ale na krv si nespomínal. Akos mu ukázal fľašu položenú na stole.

„To je predsa víno! Je to nápoj z hrozna!“ smial sa a už nebol taký namrzený. Tešilo ho, že je inteligentnejší ako dinosaurus.

„Niééééé!“ ozývalo sa ráno u Laurentovcov. Akos stál uprostred obývačky a žul listy palmy zasadenej v kvetináči. Len čo to Laurentova mama zbadala, omdlela a Akos sa jej ponáhľal pomôcť. Štuchol do nej chvostom a potom ju oblizol. Ešteže sa neprebrala, lebo keby videla, koľko dinosaurích slín jej ostalo na tvári, omdlela by isto zas.

„Vieš, Akos, mama je bytová dizajnérka. Zohnať palmu, aby správne ladila ku kobercu, jej trvalo asi sto rokov,“ vysvetľoval Laurent.

„Už večer som sa čudoval, že ste tú palmu ešte nezjedli. Takú šťavnatučkú. Mňam! Myslel som si, že si ju nechávate na raňajky. Potom ste ráno hrozne dlho spali, tak som začal jesť sám. Mať jedlo ako ozdobu. To je smiešne,“ smial sa Akos.

Aj oni mali doma ozdoby: Stegosaurie ostne, škrupiny vajec Parasaurolopa a dokonca zub Tyranosaura! Na ten bola Akosova mama špeciálne hrdá, lebo ho našla úplne sama a trochu sa pri tom aj bála.

„Pôjdeme ti dnes ukázať Paríž!“ tešil sa Laurent. Aj mama sa tešila, lebo ona s nimi nepôjde. Bude na internete zháňať náhradnú palmu. Zato Bruno pôjde! Brechal na otca, ktorý mu však nerozumel, až kým mu to Akos nepreložil.

„Chcel by ísť s nami, pán Laurentov oco, a ja by som bol rád, keby šiel, veď sme kamaráti!“

Bruna to zaskočilo. Nemal veľa kamarátov.

„Paríž je naše hlavné mesto!“ kričal Laurent z predného okna auta, aby Akos dobre počul. Bol rozložený v celej zadnej časti, chvost mal pohodlne stočený v kufri, krk vystrčený z okna a hlava sa mu týčila nad kapotou. Bola to paráda, sledoval celú krajinu. Trošku tu fúkalo a mušky mu narážali do tváre, ale keď si oblizol tvár, aspoň si na nich pochutnal. Mušie čipsy nemával často. Mama vravievala, že nie sú zdravé. „Ktovie, na čom tie muchy predtým sedeli...“ hovorila.

Akos bol nadšený. Palmy tu síce nerástli, ale bolo tu veľa iných zelených stromov. Určite by mu chutili. Sem-tam zbadal jazierko, lúky či kopce a na nich malé chlpaté rohaté dinosauríky. Hnedo-biele, ale aj čisto biele. Akos na nich ručal dinosaurou rečou. Oni len zazerali a robili: „Múúúú!“ Nevychovanci!

Vchádzali do Paríža. Stromov ubúdalo a ani malé drzé rohaté dinosauríky už nebolo vidno.

Bruno Paríž poznal. Chodievali tu s Laurentovou mamou. Mali totiž spoločnú slabosť. Brunovu jedinú slabosť, samozrejme! Inak bol pes z ocele. Tu jej mohli spoločne podľahnúť, lebo ich nikto nevidel.

Makrónky. Malinké farebné koláčiky.

Smer Európa

Akos po svojej prvej návšteve Paríža zložil báseň:

Týči sa tu veža

ako brachiosaurus zo železa.

Nejakí slávni ľudia tu ležia –

pod zemou, nad nimi rastie breza.

Na Notre Dame sa mi veľmi páči,

že vyzerá ako jaskyňa u nás,

kvapeľ uprostred však ľuďom nestačí!

Ozdôbok je tam habadej, no úžas!

Bál som sa, že pod Víťazný oblúk

nezmestí sa mi krk.

A v Louveri na mňa hodila kuk

Mona? Či Lisa? Spravil som na ňu mrk –

(bola mi sympatická).

Stúpali schodmi na Montmartre. Vlastne stúpal iba Akos, lebo Laurent, jeho otec a Bruno sa viezli na jeho chrbte. Bruno chvíľku protestoval, nie je predsa žiadna padavka, aby nevedel vyjsť po schodoch sám, ale Laurent ho donútil poslušne sedieť, a tak jazvečík zas iba na všetkých škaredo zazeral. Laurent sa, naopak, veľmi tešil, a aj jeho otec výskal od radosti ako malý chlapec. Jazda na dinosaurovi! To bola paráda!

„Vy ľudia máte tiež rôzne farby ako my dinosaury,“ konštatoval Akos. „Ste takí béžoví. Aj bieli. Niektorí aj ružoví, čierni, hnedí, a aha, tam je teta, čo má oranžové škvrny!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Akos Avoláš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.