Adam ze Zbraslavi
a případ královského levobočka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Whitton

Adam ze Zbraslavi a případ královského levobočka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

HISTORICKÁ
DETEKTIVKA

I.

Jestřábí dvůr

Královský posel Kryštof se otočil v sedle. Tiše zaklel, když za sebou zahlédl jezdce, které se snažil už nějakou dobu setřást. V houstnoucí tmě je spíš tušil, dal však na svůj instinkt a letité zkušenosti získané v královské kurýrní službě. A ty mu napovídaly, že to je nebezpečí, které nesmí podceňovat.

Pobídl koně do trysku.

Neměl jsem se v té krčmě U Solné stezky tak dlouho zdržet, blesklo mu v tu chvíli hlavou. Neměl jsem se tam vůbec zastavit. Už takhle jsem se zpozdil.

Jenže v té zájezdní hospodě měli dobré víno, a hlavně, roznášela je tam krčmářova hezká dcera Dorka. Kryštof si nikdy nenechal ujít příležitost, aby se tam stavil.

Proč jen jsem tam nepřenocoval, když se mi nepodařilo vyrazit znovu na cestu dřív? pokračoval ve zbytečných výčitkách.

Na podobné úvahy však bylo nyní pozdě.

Hned za Prahou si povšiml, že mu dělají nevítanou společnost tři jezdci. Domníval se nicméně, že je setřásl, protože ke krčmě už dorazil sám.

Jak je vidět, tak se mu to nepodařilo.

Znovu se otočil. Ti tři mu teď byli doslova v patách a Kryštof znovu proklel okamžik, kdy se rozhodl zastavit U Solné stezky. Tentokrát vezl důležitý list a musel ho bezodkladně doručit. To mu opakovaně kladl na srdce kralevic Václav, když mu dopis předával.

„Ručíš mi za to hlavou, Kryštofe!“ řekl mu, když se loučili, a nebylo to v žertu. Hlas měl nezvykle vážný.

Kryštofa to překvapilo. U Václava, který si získal pověst lehkovážného mladíka libujícího si ve světských radovánkách by podobný tón nečekal.

Opět nasadil koni ostruhy. Dlouhý jezdecký plášť za ním zavlál jako temná křídla.

Cestu znal popaměti. Pravidelně tudy jezdíval s královskými listy, a tak věděl, že za lesem, do něhož se právě ponořil, už uvidí usedlost Jestřábí dvůr. Tam jistě najde útočiště před pronásledovateli.

Převislé větve ho bolestně šlehaly po tvářích, nedbal na to však a nepřestával pobízet koně.

Konečně začaly stromy řídnout a Kryštof se ve chvíli ocitl na okraji lesa. Zvolnil a zaposlouchal se, zda nezaslechne své pronásledovatele. Noční les byl plný tajemných zvuků, avšak dusot koňských kopyt se k němu nedonesl.

Vtom rozčísl temnou oblohu oslnivý blesk a vzápětí se spustil prudký liják.

Další blesk ozářil okraj lesa, z něhož se náhle vynořili tři jezdci, jimž nový záblesk osvítil tváře. Muž, který je vedl, měl oči chladné jako dva kousky ledu.

Kryštof ještě zahlédl, jak natahuje samostříl, a vzápětí mu kolem hlavy zasvištěla střela. A za ní v rychlém sledu další.

Opět pobídl koně. Jestřábí dvůr, jehož okna zářila do tmy a houstnoucího deště matným přísvitem, měl už na dosah.

„Zaplať Bůh!“ zašeptal s úlevou.

Koně nyní pobízet nemusel. Vyrazil vpřed jako šipka, a tak se zanedlouho ocitli u brány dvorce.

Teď na ni stačí jen zabušit, pomyslel si Kryštof spokojeně. Přitom ho zalil příjemný pocit falešného bezpečí. Vmžiku budu uvnitř dvorce a těm třem se můžu vysmát. Nyní se mi už nemůže nic stát.

Vtom se mu do ramene zaryla další střela ze samostřílu. Bolest ho na okamžik úplně ochromila. Trvalo mu nějakou dobu, než se vzpamatoval a sebral sílu, aby zabušil na bránu.

V patře usedlosti se vzápětí rozlétla okenice a do nevlídné noci se vylilo nažloutlé světlo svíčky.

„Otevřete! Rychle!“ vykřikl Kryštof, kterého začínaly opouštět síly. „Pomozte!“

Další šipka mu však proťala hrdlo. Sesul se ze sedla na chladnou vlhkou zem. Ústa mu naplnila kovová pachuť krve. Musel na zlomek okamžiku ztratit vědomí, protože se mučivá bolest nakrátko vytratila.

Nevěděl, zda je to skutečnost, nebo zda se mu to jenom zdá, když zahlédl blížícího se jezdce. Byl to ten muž s krutýma očima.

Seskočil z koně, sklonil se nad Kryštofem a jal se ho obratně prohledávat. Kryštof s sebou však na cesty nikdy žádné cennosti nebral, to bylo zlaté pravidlo každého posla.

Ostatní dva útočníci nyní prohrabávali sedlové brašny Kryštofova koně.

„Nic jsme nenašli, pane!“ ohlásil jeden z nich.

Muž sklánějící se nad Kryštofem, patrně jejich velitel, zaklel. „Kde máš ten dopis?“ obořil se vztekle na Kryštofa, když pochopil, že ani on nenajde to, co hledá.

Kryštof mu chtěl něco odseknout, ale místo slov se mu z hrdla vydralo pouhé zachroptění. Z posledních sil, které mu ještě zbývaly, se modlil, aby jeho pronásledovatel neobjevil tajnou kapsu v širokém opasku, kam ukryl list tehdy ještě kralevice Václava. Vždycky to tak dělával, když převážel důležité zprávy. A tahle zřejmě důležitá musela být.

Muž teď vytáhl dlouhou dýku a zaútočil jí na Kryštofův jezdecký plášť. Nic však nenašel ani v podšívce, ani v širokých lemech. Přitiskl pak Kryštofovi hrot dýky k hrudi. „Tak kde je ten list? Víš přece moc dobře, o čem mluvím!“ rozkřikl se na něj.

Kryštof jen zavřel oči a očekával poslední, smrtelnou ránu.

Vtom z usedlosti vyrazila skupinka ozbrojených mužů s hořícími loučeni.

Útočník znovu zaklel, vyskočil od zraněného Kryštofa a vyhoupl se do sedla. „Můžeš mluvit o štěstí, že ti přiběhli na pomoc!“ křikl na něj a zmizel i se svými druhy ve tmě.

To ano, usmál se pro sebe Kryštof.

Přejel si dlaní po opasku. Ten důležitý dopis tam pořád měl.

Náhle se mu vybavila Václavova poslední slova. „Na tomhle listu závisí celý můj budoucí život, Kryštofe,“ kladl mu na srdce krátce před odjezdem, když mu ten pergamen předával. „Musíš ho doručit. A potom mi na něj přineseš odpověď, na kterou si počkáš.“

Dokument to byl natolik tajný, že nad pečetí nenesl ani jméno adresáta, to pro případ, kdyby padl do nepovolaných rukou. To znal kromě Václava pouze Kryštof.

Kryštof pohlédl na své zachránce, kteří se nad ním nyní skláněli. Jejich tváře mu splývaly v jednu světlou rozmazanou šmouhu a louče se změnily ve zlatavé zářící koule. Věděl, že mu na tomto světě příliš času už nezbývá.

Musím ten dopis předat někomu z Jestřábího dvora, uvědomil si. Těm věřím! Musím splnit slovo dané kralevici Václavovi. Jeho zpráva musí být doručena. Jen tak mohu odejít navždy s klidem.

„Tady!“ zašeptal a neobratnými prsty vytáhl z opasku list kralevice Václava. „Jsem královský posel Kryštof. Tahle zpráva musí být doručena! Závisí na ní osud mnohých. Odevzdejte ji prosím …“

„A komu a kam máme ten list doručit, pane?“ zeptal se mladík, který se ke Kryštofovi sklonil ještě víc, aby ho lépe slyšel.

„Proboha! To je přece královský posel Kryštof!“ zvolal starší muž, který sem nyní doběhl. Také on se sklonil nad zraněným.

„Kryštofe! Pane Kryštofe!“ vypravil ze sebe zadýchaně. A po chvíli vzhlédl k mladíkovi, svému synovi, a jen zavrtěl hlavou. „Ten už nám to jméno neprozradí, Jakube. Dodýchal. Je už na pravdě Boží.“

A s těmi slovy se přežehnal křížem.

II.

Tajemství krále Václava

Adam ze Zbraslavi se jen ztěžka a neochotně probíral z hlubokého spánku, který ho však příliš neosvěžil. Nakonec ho z něj proti jeho vůli vyburcovalo vyzvánění zvonů z nedalekého kostela svatého Mikuláše.

Adam se posadil na lůžku. Zavřenými okenicemi se do komnaty prodralo pár zlatých slunečních paprsků.

Musí být určitě poledne, uvědomil si, a já slíbil otci, že se u něj dnes na Zbraslavi zastavím.

Výčitky, které se ho při tom pomyšlení rázem zmocnily, však pramenily nejen z nedodrženého slova, ale také z matné vzpomínky na včerejší noc, jež se mu začínala zvolna vynořovat z mlhy podvědomí.

Vstal, zamířil k umývadlu a ze džbánu si do něj nalil vodu. Byla ledová a vmžiku ho dokonale probudila, když si v ní opláchl tvář. Vzal si jeden z bělostných plátěných ručníků úhledně vyrovnaných vedle umývadla a osušil si jím obličej. Teprve potom přistoupil k oknu a otevřel okenici.

Záplava slunečních paprsků, která okamžitě vtrhla do komnaty, ho na okamžik oslnila.

Chvilku bezmyšlenkovitě upíral pohled na rušné náměstíčko před svatomikulášským kostelem, kde panoval jako vždy touhle dobou veselý ruch. Kocovina z noční pitky se zvolna vytrácela, až zmizela téměř nadobro.

Včerejšího večera dělal jako vždy společnost mladému českému králi Václavovi III. Začalo to docela dobře a téměř oficiálně, protože ho přednedávnem korunovaný Václav nejprve přijal na Pražském hradě. Prý se s ním jako se svým přítelem a důvěrníkem chce poradit ve věci zásadní důležitosti, tedy tak mu to alespoň vzkázal.

„Rozhodl jsem se, že se ožením,“ oznámil Adamovi, sotva se pak usadili u krbu v knihovně.

Adama to prohlášení zase příliš nepřekvapilo, protože byl Václav už od devíti let zasnoubený s uherskou princeznou Alžbětou, dcerou krále Ondřeje. Byl to samozřejmě dynastický sňatek sjednaný diplomaticky a politicky výhodný pro obě strany, i když Alžběta prý dospěla do výjimečné krásy, a tak by nebyl žádný div, kdyby se do ní Václav doopravdy zamiloval.

Adama však překvapila králova zjevná nechuť k tomuto kroku. Václav přece musel být s podobným osudem dávno smířený. Adamovi se zdálo, jako by nyní přemlouval sám sebe, když o tom začal mluvit.

„Alžběta Uherská je prý vyhlášená krasavice. A také politické výhody, které z takového spojení Českému království poplynou…,“ začal proto ve snaze usnadnit tu situaci svému královskému příteli, který se nerad nechával spoutat povinnostmi, k nimž podle něj manželství patří. A Václav si navíc nebyl jistý ani těmi politickými výhodami. Zdálo se, že mu uherskou královskou korunu nezachrání ani sňatek s uherskou princeznou. Vláda mladičkého Václava v Uhrách skončila neslavným odchodem ze země, a to pod záštitou českých královských vojsk. Nechtěla ho tam uherská šlechta, a hlavně ho tam nechtěl římskoněmecký král Albrecht Habsburský, který uherskou korunu chystal pro někoho jiného.

Avšak Václav po Adamových slovech zatřepal netrpělivě rukou a to téměř dětské gesto Adamovi připomnělo, že Václav, ač vladař, vlastně dosud nepřestal být dítětem, a asi jim nikdy být nepřestane. A to možná právě patřilo ke kouzlu jeho mnohými tak kritizované osobnosti.

„Jenže já si neberu Alžbětu, ale Violu Těšínskou,“ upřesnil své sdělení, které rovněž vyznělo, jako by o jeho správnosti přesvědčoval hlavně sám sebe. „Ovšem předtím musím zrušit zasnoubení s Alžbětou, což bude značně nemilé.“

Adam se natáhl po poháru, který mu hned po příchodu naštěstí nalil komorník, a pořádně si lokl, avšak jen proto, aby tak skryl překvapení a získal čas k nějaké vhodné odpovědi.

„Jde o Violu, dceru těšínského knížete Měška?“ zeptal se, jako by se chtěl přesvědčit, že se nepřeslechl. O Viole jako o Václavově možné manželce se dosud nikdy neuvažovalo.

„Ano,“ přikývl Václav. „Vidím, že jsem tě tím oznámením poněkud zaskočil, ale… je to politicky výhodný sňatek, jak mi tvrdí mnozí. I když tobě vykládat nemusím, že mně o tohle v manželství v první řadě nejde.“

„I Viola Těšínská je prý vyhlášená krasavice,“ prohlásil Adam, vědom si laciné otřelosti podobných slov. Politicky výhodný sňatek to jistě mohl být, ale spíš pro Violina otce Měška, který by jistě prostřednictvím zetě Václava získal nemalý vliv u polského královského dvora a jednou by se třeba sám mohl natahovat i po polské královské koruně.

„Je opravdu moc hezká,“ přikývl Václav a také on se napil, „ovšem… nemá tu jiskru jako uherská princezna Alžběta.“ Václav se odmlčel a bezmyšlenkovitě vířil vínem v číši. „Nu, člověk nemůže mít všechno. Jak už jsem se zmínil, sňatek s ní bude znamenat politický přínos. Viola je Piastovna, třebaže ne z hlavní větve toho dynastického rodu. A my potřebujeme v Polsku oporu. Krakovský vévoda Vladislav Lokýtek brojí proti Přemyslovcům na polském trůnu. Není sám. A já nechci přijít o další královskou korunu.“ Václav dosud těžce nesl neúspěch v Uhrách.

„Je pochopitelné, že hájíš své zájmy,“ souhlasil s ním Adam. „Sňatek s Piastovnou je jistě dobrý diplomatický tah.“ Nevyznělo to dvakrát přesvědčivě. Vždyť zasnoubení s uherskou princeznou Alžbětou z dynastie Arpádovců mu nakonec uherskou korunu stejně nezajistilo.

Co by asi řekl synovu rozhodnutí král Václav II., který zemřel před pouhými několika měsíci, napadlo v tu chvíli Adama.

„Každý mi k tomu kroku radí,“ dodal Václav, kterému neuniklo Adamovo váhání.

„Každý?“ Adam jen povytáhl obočí. Kolem důvěřivého Václava, který rozdával území, statky, hrady, když byl v dobrém rozmaru, což znamenalo, když se napil, se v poslední době shromáždila početná skupina vypočítavých šlechticů tyjících ze štědrosti mladého krále.

„Třeba můj nový kancléř. A také Rajmund z Lichtenburka a Hynek z Dubé, o Jindřichovi z Lipé nemluvě,“ začal Václav vypočítávat ty dobré rádce.

„Ach tak,“ hlesl Adam. Všichni ti, které Václav jmenoval, byli prospěcháři, a také kancléři Angelimu prý ze služby u dvora plynuly tučné zisky.

„Jen o tomhle jsem s tebou dnes mluvit nechtěl, Adame,“ pokračoval Václav. „Rád bych se s tebou poradil o… jisté záležitosti. Jen tobě se mohu svěřit. Jsi věrný přítel. Nezradíš.“ Václav se odmlčel, jako by dosud zvažoval rozhodnutí podělit se s Adamem o své tajemství. „O tom, co ti nyní povím, neví nikdo. Ani s otcem jsem o tom nikdy nepromluvil, i když jsem to udělat chtěl. Jenže… na to pak už bylo pozdě, když otec onemocněl a náhle zemřel…“

Václavova další slova přerušilo tlumené přibouchnutí dveří.

„Tak tady to vidíš! To byl jistě nějaký přičinlivý a zvídavý dvořan, kterému průvan přibouchl tajná dvířka před nosem, a zabránil mu tak vyslechnout náš rozhovor, který rozhodně nebyl určený pro jeho uši. Když už jsme u těch uší, ty tu mají, jak se zdá, i zdi. Pojďme Ke Třem zlatým růžím do podhradí. Tam budeme mít jistě větší klid.“

Adam se zasmál. V hlučné krčmě U Tří zlatých růží se o klidu mluvit nedalo ani v nejmenším. „Dobře!“ přikývl nakonec. Václavova zpověď se bude týkat stejně jako obvykle jen nějaké krásky, pro niž zahořel.

Jenže toho večera k žádné zpovědi nedošlo, protože se kolem mladého krále, který byl U Tří zlatých růží častým a váženým hostem, začala točit půvabná zpěvačka a tanečnice s uhrančivýma očima a tmavými vlasy, které jí sahaly až k útlému pasu. Dnes večer tu obveselovala hosty. Vířila kolem Václava ve svůdném tanci v šatu pošitém třpytivými penízky a líbeznou píseň doprovázela tamburínou.

A tak se Václav s Adamem místo vážného rozhovoru veselili U Tří zlatých růží až do rozbřesku. Václav se pak v doprovodu své ozbrojené stráže vrátil na Hrad, zatímco Adam se nějak dostal do svého domu U Tří bílých hvězd nedaleko svatého Mikuláše.

Takhle to dopadne vždycky, pomyslel si nyní rozmrzele. Výčitky ze zanedbané povinnosti se vrátily.

Křikl na komorníka, aby mu připravil koupel. „A podkoní ať mi osedlá koně! Hned po snídani se musím vydat na cestu,“ dodal ještě.

Pokud si pospíší, zastihne ho odpoledne ve Zbraslavi.

„Myslel jsem, že už nepřijedeš!“ Zbyněk ze Zbraslavi si změřil syna přísným pohledem. Stopy po prohýřené noci nedokázala odstranit ani koupel, ani ta projížďka z Prahy do Zbraslavi. „Vidět tě tak matka, Adame!“

„Musel jsem včera dělat Jeho Veličenstvu Václavovi společnost. To přece nelze odříct! Trochu se to protáhlo…,“ začal se omlouvat Adam. Otec věděl, jak ho zasáhnout na nejcitlivějším místě. Stačilo, aby mu připomněl matku, která nedávno zemřela a na jejíž slova Adam vždycky dal. Bolelo to víc, než kdyby ho přetáhl důtkami.

„Alespoň ty bys měl mít rozum, Adame! Jsi přece o něco starší než Václav,“ pustil se otec do kázání. „Já sice vím, že to pro něj není snadné, když jeho královský otec tak náhle zemřel, ale to se stalo v červnu, a teď máme září. To Václav je nyní vladař, a tak nemůže žal donekonečna utápět ve víně a ty s ním. Má své povinnosti, a to ty také.“ Zbyněk chtěl ještě dodat, že ani čeští páni nejsou zrovna nadšení neuspořádaným vývojem situace a činy mladého krále. To, co mu byli ochotni promíjet jako kralevici, mu nehodlali odpouštět nyní, když dosedl na královský trůn. V sázce bylo mnohé a římskoněmecký král Albrecht čekal pouze na Václavův první chybný krok.

„Já vím, otče,“ hlesl Adam pokorně. „Já… nezapomněl jsem na své povinnosti. S vedením záznamů o našem hospodářství ti pomůžu, jak jsem slíbil. Kvůli tomu jsem přece přijel.“

„Jen kvůli tomu?“ Otec pozdvihl tázavě obočí.

Adamovi neuniklo, že je má, stejně jako skráně, protkané stříbrnými nitkami. Srdce se mu najednou sevřelo smutkem nad neúprosným uplýváním času, které proměnilo otce, muže v plné síle, ve starce a které mu navždy vzalo matku.

„Moc dobře víš, že jsem přijel hlavně kvůli tobě, otče!“ usmál se proto na něj. Nejraději by ho vzal kolem ramen, jako by ho chtěl ochránit, ale mezi muži se něco podobného považovalo za projev slabosti. A tak se toho neodvážil.

Otce jeho slova zjevně potěšila. „To je dobře,“ přikývl. „A také Klára se po tobě ptala.“

Adam si ztěžka povzdychl. Plavovlasá Klára ze Zvolského dvorce nedaleko Zbraslavi byla krásná, ušlechtilá a bohatá. To jistě v očích mnohých vyvážilo skutečnost, že pochází z nevýznamného rodu venkovské šlechty. Adam se jí kdysi dvořil, a ani nyní mu nebyla lhostejná, vázat se však nechtěl, jakkoli by obě rodiny přály jejich zasnoubení.

„Ve Zvolském dvorci se zastavím později.“

„Dobře.“ Z otcova hlasu však zazněl stín zklamání. „Ale v klášteře u opata Konráda by ses měl zastavit ještě dnes. Kladl mi na srdce, abych ti vyřídil, že si s tebou nutně potřebuje promluvit. A oba asi víme o čem.“

„Vydám se tam raději hned,“ oznámil otci Adam. „Ty listiny týkající se hospodářství můžeme probrat večer.“ Opata cisterciáckého kláštera Konráda z Erfurtu, kterému se začalo říkat Konrád Zbraslavský, nechtěl nechat čekat. Na to si ho příliš vážil.

„To ti chválím,“ přikývl na to otec. „Do kláštera to sice není daleko, ale vezmi si čerstvého koně. O toho tvého se postará podkoní Janek.“

„Půjdu pěšky, vždyť to opravdu není daleko,“ řekl na to Adam. Cestou si chtěl utřídit myšlenky a připravit se na rozmluvu s Konrádem.

Zbyněk ze Zbraslavi jen mlčky přikývl a provázel odcházejícího syna dlouhým pohledem.

Žít dosud Adamova matka, bylo by všechno jiné, pomyslel si sklesle. Jenže to bylo opravdu pouze zbožné přání.

„Rád tě zase vidím, Adame,“ uvítal Konrád svého hosta a pokynul mu, aby se posadil naproti němu.

Slunce pozdního odpoledne, které proudilo otevřeným oknem do Konrádovy studovny, navozovalo mylný dojem vrcholícího léta. Ve vzduchu se však vznášela ostrá podzimní vůně tlejícího listí, smísená s kouřem z ohnišť.

Zakrátko nastane zima, pomyslel si Adam, a ta představa v něm z nepochopitelného důvodu vyvolala hluboký smutek.

Posadil se do pohodlného křesla a zahleděl se na zbraslavského opata, kterého znal odnepaměti a v němž spatřoval druhého otce. Tušil, že se mu i od něj dostane kázání, a v tom se neměl mýlit.

„Doprovodil jsi na Zbraslav Jeho Veličenstvo krále Václava?“ zeptal se ho Konrád nejprve po nezbytných úvodních zdvořilostech a poté, co z komnaty odešel mnich, který jim přinesl víno.

„Ne,“ odpověděl Adam udiveně. „Václav…, tedy Jeho Veličenstvo…, zůstal v Praze. Zdá se, že ho nyní čeká řada… povinností.“

Nelíbilo se mu sice, že Václavovu chystanou svatbu označil za povinnost, nevěděl však, do jaké míry se smí o Václavovy plány podělit, byť by to bylo s Konrádem.

A mimoto, Konrád o nich jistě ví, tak proč nosit dříví do lesa. Býval už rádcem Václavova otce a nyní se jím stal i Václavovi samotnému. Nebo spíš, snažil se jim být, protože s Václavem III. to snadné rozhodně nebylo.

„Jistě, přípravy na královskou svatbu s paní Violou, dcerou Měška Těšínského, jsou určitě náročné,“ poznamenal Konrád a vysvobodil tak Adama z rozpaků. „Doufejme, že to je správné rozhodnutí, i když… uherská strana to lehce neponese.“

„Máš pravdu, ovšem i uherská strana snad pochopí, že Viola Těšínská jako Piastovna usnadní postavení Jeho Veličenstva Václava v Polsku,“ řekl na to Adam, rád, že Konrád o všem ví.

„Doufejme, že ano. A doufejme také, že Viola Těšínská, ač mladičká, přivede svého manžela k rozumu,“ pokračoval Konrád, který se konečně dostal k tomu, o čem chtěl s Adamem mluvit. „Domníval jsem se, že na něj budeš mít v tomto směru dobrý vliv ty.“ S těmi slovy upřel na Adama přímý pohled.

Adam se ošil. Na některé své skutky zejména z poslední doby zrovna hrdý nebyl. „Snažím se mu být věrným přítelem,“ řekl na svou obranu. „A věřím, že Václav najde vbrzku tu pravou cestu a vykročí po ní správným směrem.“

„To tě sice chválí, ale myslím, že nastal čas, abych si s Jeho Veličenstvem promluvil od srdce já. Vzkázal jsem mu to, proto jsem se domníval, že dnes přijede s tebou.“

„Připomenu mu to,“ slíbil Adam.

„I tobě bych rád promluvil do duše, Adame. Tvůj otec si o tebe dělá velké starosti. I tys sešel z té pravé cesty, o níž ses zmiňoval. Život utrácíš v hříšných zábavách. Nad džbánkem vína v krčmě se zdají životní cíle snadné, ale je to opravdu pouhé zdání. Dosáhneš jich pouze usilovnou prací a mravným životem, ne falešnou kuráží, kterou ti dodá víno.“ Konrád pořád nespouštěl z Adama ten upřený pohled.

„Já vím,“ hlesl poraženecky Adam. Kázání od opata Konráda bylo to poslední, co po včerejší prohýřené noci potřeboval.

„To je dobře. A o své cestě k nápravě teď můžeš přemítat v kapli svatého Jakuba Většího.“

A opat Konrád mu s těmi slovy pokynul na znamení, že audience skončila.

Adam se loudal snášejícím se soumrakem ke kapli. Dóm Nanebevzetí Panny Marie, místo posledního odpočinku Přemyslovců, se majestátně tyčil proti temnějící obloze.

Zamířil do kaple, jež předtím, než vystavěli dóm, sloužila témuž účelu. Nízká postranní branka v podvečerním tichu rušivě zaskřípěla a Adam se provinile otočil, jako by se bál, že mnichy mohl ten ostrý zvuk vyrušit z nešpor.

Vtom zahlédl, jak se z výklenku odlepil temný stín. Někdo tam na něj čekal.

„Hej! Chceš mluvit se mnou?“ zavolal na něj a hmátl přitom po dýce. Mohl se nacházet na svaté půdě, ale doba byla nejistá a nebezpečná všude.

Stín se bleskurychle prosmýkl mezi tújemi obklopujícími kapli, jen černý plášť za ním divoce zavlál, a byl tentam.

Ach, jistě to byl nějaký žebrák, který hledal v kapli přístřeší na noc, pokusil se nad tím Adam mávnout rukou. Věděl však, že si jen něco namlouvá. Nákladný jezdecký plášť, do kterého se neznámý halil, by určitě nějakému chudákovi neříkal pane.

V zamyšlení vešel do kaple spoře osvětlené několika svícemi na oltáři.

Poklekl před ním a pohroužil se do modlitby.

Za mladého krále Václava. Za sebe. A hlavně za nevinnou duši Violy Těšínské.

Opat Konrád se zahleděl do tváře krále Václava III., který konečně zavítal do kláštera na Zbraslavi. Náhle se ho zmocnil pocit, že podobnou chvíli už prožil. Jako by se opět díval do tváře Václavova otce, krále Václava II., jehož rádcem se kdysi stal. Jenže tehdy se za ním vypravil on na Pražský hrad, protože se klášter ve Zbraslavi, ta pokorná obětina za popraveného otčíma Záviše z Falkenštejna, začal stavět až později.

Mladý král Václav III. byl věrný obraz svého otce – tvář s hezkými rysy, na muže až příliš jemnými, a s nazlátlou pletí lemovaly světle kaštanové vlasy. Kolem plných rtů se mu kadeřil zlatavý vous, dosud hebký a řídký.

Jenže na rozdíl od svého otce měl mladý král Václav v rysech již vepsány první známky bouřlivého, nezřízeného života – pod velkýma tmavýma očima protkanýma sítí krvavých žilek se mu rýsovaly temné kruhy a ani ten dokonale upravený vous nedokázal skrýt první náznak hlubokých vrásek, jež se mu táhlý podél úst.

Václav mu ten upřený pohled oplatil, ale nakonec to nevydržel a uhnul očima.

„Jsem rád, žes dnes přijel, Veličenstvo,“ prolomil nakonec Konrád jako první mlčení, které začínalo být trapné.

„Není snadné najít si chvilku času i na věci tak vznešené, jako je návštěva tvého kláštera, otče.“ Václavův hlas zněl téměř pokorně a Konrád si uvědomil, že před sebou má pouhého mladíka, třebaže oděného do královského hávu.

„Toho času bys měl jistě mnohem víc, Václave, nepromarnit ho ve světských radovánkách,“ vytkl mu Konrád. Věděl, že on si něco podobného dovolit může.

„To jistě, jenže… Potřebuji si přece od vladařských povinností odpočinout, zapomenout alespoň nakrátko na všechny ty starosti, které mi nedávají spát. Ty se dají utopit jen ve víně.“ Václavova slova byla upřímná a zazněla z nich bezradnost a téměř zoufalství. „Ztratil jsem už uherský trůn a ten polský je rovněž v ohrožení. A česká královská koruna…, nespočítal bych ty, kdo na ni mají zálusk! Nevěřím nevlastní matce Rejčce. Je ctižádostivá! A je to pořád královna, i když ovdovělá. A pak je tu její dcera Anežka, kterou otci stačila porodit před jeho smrtí.“ Václav se v tom překotném výčtu na okamžik zarazil. Rejčku neměl rád, stejně jako ji neměly rády jeho sestry Anna a Eliška. „Otec nás neměl opustit tak záhy. A hlavně ne s takovým břemenem vladařských povinností.“

Konrád si pomyslel, že to břímě je ještě větší a těžší, než se Václav patrně domnívá. Spor s římskoněmeckým králem Albrechtem, který se táhne již od dob vlády Václavova otce, se sice podařilo poněkud uklidnit, ne však zcela vyřešit, a bude ho nutné nějak diplomaticky ukončit. Podle všeho si to vyžádá ztrátu některé z českých držav. A kromě ambiciózní královny vdovy Rejčky je tu neméně ambiciózní, i když nepříliš schopný Jindřich Korutanský, budoucí manžel Václavovy starší sestry Anny. I jemu by se jistě titul českého krále zamlouval.

Nemělo by však cenu ještě násobit Václavovy obavy a starosti, usoudil Konrád. Na to, aby se vše zdárně vyřešilo, má přece mě, stejně jako kdysi jeho otec.

„Tvůj úkol snadný nebude, Veličenstvo, ale není jistě nesplnitelný. Rádci, a já v jejich čele, ti budou jistě spolehlivou oporou,“ snažil se ho ujistit.

Václav viditelně pookřál. „Cením si toho, otče,“ pronesl překvapivě pokorně. Odmlčel se a teprve po chvíli dodal: „Moje sestra Eliška, která je mi ve všem velkou oporou, s tebou už určitě mluvila o mé svatbě. A některý z rádců s tebou jistě probíral přípravy na můj nadcházející sňatek s Violou Těšínskou.“

„Ano“ přikývl poněkud váhavě Konrád. Dosud se zdráhal uvěřit zprávám o chystaném sňatku českého krále s dívkou z nevýznamného rodu, které ho, stejně jako většinu dvořanů, zaskočily.

Co ho k té svatbě tak pohání? položil si Konrád i teď otázku, kterou si nepřestával klást od okamžiku, kdy se o Václavově rozhodnutí oženit se s Violou Těšínskou dozvěděl.

Politické cíle? Snaha upevnit spojením s Piastovci, byť z pobočné rodové linie, moc v Polsku? Nebo snad hezká tvářička Violy, dcery těšínského knížete Měška? Láska či pouhý chtíč, to byl přepych, který si král nemohl, ba nesměl dovolit. Jeho povinností je uzavřít dynastický sňatek, který království politicky posílí a přinese mu územní a jiné výhody.

„O přípravách na tvou svatbu samozřejmě vím,“ pokračoval Konrád, „ale… nechceš si o všem ještě promluvit cestou do baziliky Nanebevzetí Panny Marie, Veličenstvo? Jistě ses také přišel poklonit památce svého královského otce.“ Konrád chtěl této příležitosti využít, aby Václavovi pořádně promluvil do duše.

„Měl jsem to v úmyslu,“ usmál se na něj Václav.

„Dobře!“ A opat Konrád vstal, aby svému vznešenému hostu naznačil, že jejich rozmluva je prozatím u konce.

Na Prahu se snášela noc a na temné klenbě nebes zazářily první hvězdy, jasný důkaz toho, že se chystá další chladná noc s předzvěstí blížících se mrazů, třebaže byl teprve první říjnový den.

Václav, sedící u krbu, zimomřivě natáhl prokřehlé ruce k plamenům.

„Doufejme, že v Brně bude příznivější počasí,“ poznamenal a obrátil se k Adamovi. „Bylo by hezké, kdyby se svatební den vydařil.“

Ten svatební den byl určený na pátý říjen a Adam se přiklonil k názoru většiny dvořanů, že jde o uspěchaný krok. Jenže s tím se teď už nic dělat nedalo. Zítra ráno se vydají na cestu do Brna, kde oddají českého krále Václava III. s vévodovou dcerou Violou Těšínskou.

Domníval se, že si ho nyní Václav zavolal jen proto, aby s ním probral poslední podrobnosti před odjezdem.

„Vzpomínáš, jak jsem se s tebou před časem chtěl podělit o své tajemství?“ pokračoval Václav, na Adamovu odpověď však nečekal. „Tenkrát… jsme se k tomu nějak nedostali, ale teď se ti svěřit musím.“ Václav se nakrátko zahleděl do plamenů. „Já… mám dceru, Adame. Alžběta se jmenuje.“

Adam na něj zůstal v úžasu zírat. „Ale…,“ začal, marně však hledal vhodná slova.

„S Alžbětinou matkou Markétou jsem se oženit chtěl, i kdyby mi to otec, který tehdy ještě žil, zakázal. A on by mi to určitě zakázal, protože se mnou jako s kralevicem měl jistě dalekosáhlé plány. Třebas Markéta pochází z pobočné větve předních šlechticů Vítkovců, z vlivného rodu pánů z Landštejna, z nichž mnozí zastávali u dvora vysoké úřady, královská dcera to není.“ Václav se odmlčel a dolil nejprve Adamovi a pak sobě víno, které sem nechal přinést, než začal se svou zpovědí. Potom však služebnictvo propustil. Tenhle příběh nebyl určený pro jejich uši.

„Markéta… je krásná. A nejen to. Má jisté kouzlo, kterým si dokáže podmanit každého. Poznal jsem ji na jejich hradě Landštejně, kam jsem doprovázel otce na nějaká jednání. Zamiloval jsem se do ní na první pohled. Bylo to… jako blesk z čistého nebe.“ Václav se tiše zasmál, zahleděn do minulosti. Na Adama jako by zcela zapomněl.

„Jako by mne očarovala. Slýchal jsem, že se to stává, ale nevěřil jsem tomu, dokud to nepotkalo mě. Trávili jsme celé dny na lovu a večery pak protančili po hostině… Byly to nejšťastnější chvíle mého života, Adame.“

Václav pohlédl na přítele, jako by si teprve nyní uvědomil jeho přítomnost. „Abych ten příběh zkrátil,“ pokračoval po chvíli, „musel jsem nakonec zase odjet zpátky do Prahy, ale na Landštejn jsem se vracel. Tedy… vracel jsem se spíš na hrad Pomezí, který leží kousek od Landštejna a který patřil Markétinu otci, než přesídlil na Landštejn. Tam jsme se tajně scházeli.“

Václav si ztěžka povzdychl. „Markéta byla totiž zasnoubená s nějakým svým vzdáleným příbuzným z rakouské strany. Gottfried se tuším jmenoval. A tobě nemusím vykládat, že by můj otec zrovna nejásal dozvědět se o mém vztahu s dcerou z předního šlechtického rodu. Nedal by patrně souhlas k tomu, abych se s ní oženil, ovšem její rod by si pohněvat nechtěl, protože potřeboval jejich podporu.“

Václav si přejel dlaní po tváři, jako by nyní chtěl ty dávné vzpomínky zahnat. „Musel jsem pak na nějakou dobu odjet, ale Markétě jsem ještě stačil napsat dopis a poslat ho jako obvykle po královském poslu Kryštofovi. V tom listě jsem ji požádal o ruku. Chtěl jsem se s ní oženit stůj co stůj.“

„A co ona?“ Adam nevycházel z úžasu. A to jsem se domníval, že Václava dobře znám, pomyslel si.

„Na odpověď na ten dopis jsem čekal marně. Nejprve mě to zranilo, pak ale zvítězila uražená hrdost, nebo spíš ješitnost. S královským synem se přece takhle nejedná!“ Václav svěsil hlavu a opět se odmlčel. Ozval se až po chvíli. „A potom zemřel otec a mně nastaly jiné starosti. Přestal jsem být kralevicem, stal jsem se králem. Nezapomněl jsem však. Až po čase jsem se dozvěděl, že mi Markéta porodila dítě. Dceru Alžbětu. Postaral jsem se o ně. Alžbětě se dostává výchovy v cisterciáckém klášteře v Pohledu. Jeho fundátory se před léty stali právě Vítkovci, jmenovitě Vítek z Klokot. Jeho dcera Kateřina tam působila jako první abatyše. Klášter by však bez podpory, které se mu štědře dostávalo od královské rodiny, nepřežil. Už můj děd Přemysl Otakar II. a jeho manželka Kunhuta na něj vydatně přispívali a já prostě v té tradici pokračoval.“

„A co Markéta?“ zeptal se ho Adam. „Provdala se nakonec za Gottfrieda?“

„Ne,“ odpověděl mu Václav. „Její otec navíc náhle zemřel. A rodina ji zapudila. Ale já se o ni přes to přese všechno postaral, třebaže se ani neobtěžovala odpovědět na můj dopis. Daroval jsem jí vesnice v sousedství Pohledu.“

„Setkal ses s ní potom ještě někdy?“ položil mu Adam další otázku.

Václav zavrtěl hlavou. „Ne. Dalo by se říct, že jsem se podobnému setkání vyhýbal. Na mých citech se nic nezměnilo, ale… to mlčení jí odpustit nedokážu. Všechno… mohlo být jiné. Jenže na to je teď už pozdě.“

Potom se rozhostilo dlouhé ticho, které posléze přerušil Václav.

„Chci tě požádat o jedno, Adame – ochraňuj mou dceru Alžbětu. To děvčátko má už nyní řadu nepřátel. Nevěřím Rejčce. Ta se bude jednou jistě brát za práva své dcery Anežky. Za práva, která náleží rovněž mé dceři Alžbětě. A to je pouze jeden přiklad za všechny. Slib mi, že se postaráš o Alžbětino bezpečí.“

„To ti slíbím rád, Veličenstvo,“ ujistil ho Adam. „A bude mi to ctí, i když jsem přesvědčený, že Alžbětu ochrání tvůj královský majestát.“

„I já mám nepřátel bezpočtu, Adame, na to nezapomínej.“

„Kdo je ještě zasvěcen do tvého tajemství?“ zeptal se ho Adam.

„Vedle pohledské abatyše je to pouze má sestra Eliška. Věděl o tom samozřejmě také Markétin otec, ale ten zemřel.“

Adam na ta slova pouze přikývl. „Udělám vše, abych tvou dceru ochránil, Veličenstvo,“ řekl po chvíli. „Na můj slib se můžeš spolehnout.“

„Věřím ti, Adame!“ usmál se na něj Václav. „A teď bychom to měli jít někam zapít.“

Zdálo se, že dobře míněná slova opata Konráda nepadla zrovna na úrodnou půdu.

Adama poněkud zaskočilo, že ho svatební obřad odehrávající se v brněnské bazilice svatého Petra a Pavla tak dojal. Jistě na tom měla svůj podíl majestátní velebnost přestavěného chrámu, která mu opět připomněla pomíjivost lidského života a přízemnost světských radovánek, kterým se navzdory varovným radám opata Konráda nedovedl ubránit stejně jako Václav.

Ovšem hlavně to způsobil pohled na krále Václava, jemuž právě symbolicky svázali ruce štólou s mladičkou nevěstou Violou. Byla to opravdu výjimečně půvabná dívka, jíž v upřímné, nevinné tváři lemované plavými vlasy zářily velké modré oči.

Jak asi přijme život na pražském královské dvoře a jak tam asi přijmou ji? I Václav si musel uvědomit, že to snadné nebude, to proto se konala svatba zde, na Moravě, jež byla těšínským Piastovcům přece jen bližší.

A jak přijme Viola zprávu o tom, že se Václav už stal otcem a že ji čeká nelehká úloha nevlastní matky?

„Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj!“ Slova oddávajícího se rozlehla prostorným chrámem ozvěnou a Adam se zastyděl, že se pro přemítání nesoustředil na obřad. Přelétl rychlým pohledem svatebčany. Václavovy sestry Eliška s Annou byly zjevně dojaté, a Annin snoubenec Jindřich, který je doprovázel, upíral oči na kamennou podlahu, jako by se snažil spočítat její nepravidelné dlaždice.

Dostavila se i Václavova nevlastní matka, o pouhý rok starší ovdovělá královna Rejčka. Té se na krásné tváři zračil podivný, jaksi pobavený úsměv.

Vtom ticho, které se poté rozhostilo, proťal ženský vzlyk následovaný spěšnými kroky, které se u postranních dveří z chrámu změnily téměř v běh. Dívce, která se tak nedůstojně rozhodla opustit chrám, se svezla z tmavých vlasů kapuce dlouhého pláště, když se na prahu ještě otočila po právě oddané dvojici. Její krása byla oduševnělá, nespočívala pouze v dokonalých rysech.

Václav i Viola se po dívce, která tak nemístně narušila závěr svatebního obřadu, otočili. K Adamovu překvapení se zdálo, jako by se za ní Václav toužil rozběhnout. Viola jen sklopila oči a tvář jí zalil ruměnec.

„Vypadá to, že Markéta, dcera pána z Landštejna, zapůsobí… řekněme nezapomenutelným dojmem na každého, kdo ji zahlédne,“ pošeptal Adamovi Rajmund z Lichtenburka, který tu dnes samozřejmě nemohl chybět.

Adama napadlo, že pohledská abatyše a Eliška Přemyslovna patrně nebudou jedinými osobami, jimž je známo Václavovo tajemství. Upřel na Rajmunda přímý pohled. Ten se však tvářil nevinně, takže mu asi nebylo známo vše o tom, jakou roli sehrála Markéta v životě mladého krále Václava v době, kdy býval ještě kralevicem.

Adam místo odpovědi zahučel rychlou omluvu, prosmýkl se mezi dvořany a zamířil rychlým krokem k postrannímu vchodu, ve kterém zmizela Markéta.

Marně ji však hledal, když se ocitl na prostranství před chrámem. Zdálo se mu sice, že zahlédl cíp jejího pláště, který zavlál zpoza rohu nedaleké uličky, avšak i ta byla prázdná, když tam doběhl.

Krásná Markéta z Landštejna, matka jediné dcery krále Václava III., mezitím zmizela a Adam se mylně domníval, že navždy.

V krčmě U Tří zlatých růží, kde panovalo jako v každý páteční podvečer hlučné veselí, nebylo pro kouř téměř vidět. Trochu se jim totiž přismahla pečeně, kterou zapomněl nepozorný kuchtík otáčet na rožni nad velkým ohništěm.

Václavovi s Adamem, kteří byli zabráni do důvěrného hovoru, to však nevadilo.

Václav nyní pozdvihl číši, kterou si nechal dolít od Adama, a téměř naráz ji vyprázdnil. Purpurové stružky červeného vína mu přitom stékaly po kdysi nakadeřeném, nyní však zplihlém vousu. Postavil pak pohár rázně na stůl a odstrčil ho od sebe.

„Neměl bych pít,“ řekl, hlas ochraptělý vínem, „slíbil jsem to přece zbraslavskému opatu Konrádovi.“

„To já mu slíbil také,“ řekl na to Adam, který si vybavil rozhovor nejen se zbraslavským opatem, ale i se svým otcem. Zahlodaly v něm výčitky svědomí.

„Myslí to s námi dobře, ten ušlechtilý otec Konrád, jenže… víno přináší člověku úlevu a zapomnění. A rovněž odvahu k novým činům. A to vše skutečně v současné době potřebuji.“

Adam musel přiznat, že má Václav pravdu. Ocitl se v nebezpečné situaci, a kdo ví, jak to skončí. Napětí v Polsku vzrůstalo každým dnem a Václav musel co nejdřív učinit nějaké zásadní kroky, nechtěl-li ztratit i polskou korunu.

„Nemohu už nadále odkládat tažení do Polska,“ ozval se po chvíli Václav a navzdory předchozímu tvrzení si dolil do poháru. „Krakovský kníže Vladislav Lokýtek nadále podněcuje ostatní ke vzpouře proti mně. Vytáhl do Sandoměřska. A to opravdu nelze přejít bez povšimnutí.“

„To jistě ne,“ přikývl Adam, který moc dobře věděl, že Václav už vydal pokyny k najímání žoldnéřů pro chystaný výpad proti Lokýtkovi. Jenže věděl moc dobře také to, že na armádu, která by porazila Lokýtkovo vojsko, královská pokladna nemá.

„Lokýtek je, jak víš, Piastovec, stejně jako Viola, ovšem… nezdá se, že by jejich rodová sounáležitost pomohla vyřešit danou situaci,“ pokračoval sklesle Václav. Naděje vkládané do sňatku s Violou se zatím ukázaly jako liché.

„Je škoda, že Violin otec Měšek nesehrál v jednáních s Lokýtkem výraznější úlohu,“ podotkl Adam a při těch slovech se mu vybavila vzpomínka na krásnou tvář Markéty z Landštejna. Dynastické sňatky možná pozbývají na významu, když nakonec stejně nesplní pragmatický účel, pro který byly uzavřeny. S Markétou mohl být Václav alespoň šťastný, pomyslel si.

„Musím vytáhnout proti Lokýtkovi, Adame, nic jiného mi nezbývá,“ řekl Václav. „Ovšem jak jsem se právě dozvěděl, královské… prostředky na to nestačí. Nemáme prostě na žoldnéře.“ Václav, jemuž nyní víno dodalo ráznou rozhodnost, udeřil hněvivě pěstí do stolu, až na něm se zacinkáním poskočily poháry i konvice s vínem.

„Co chceš tedy dělat dál?“ zeptal se ho Adam, i když odpověď na svou otázku znal.

„Nezbývá než svolat zemskou hotovost,“ odpověděl mu Václav. „Už jsem s tím začal.“

Pro Adama to skutečně nebyla novinka, stejně jako to, že král pohrozil šlechticům konfiskací majetku, pokud odmítnou poslat do královského vojska odpovídající počet ozbrojenců. V několika případech k tomu prý už přikročil a Adam si občas kladl otázku, zda to byl ten nejlepší tah. Českým pánům se podobné jednání nelíbilo a bez jejich podpory se tažení do Polska mohlo jen stěží setkat s úspěchem.

Václav opět rychle dopil pohár, jako by chtěl ve víně utopit tíživé starosti.

„Kdy vyrazíme k polské hranici?“ zeptal se ho Adam. Nemělo cenu chodit dál kolem horké kaše.

Václav se na něj vděčně usmál. „Co nejdřív. Ale určitě až po 21. červnu, kdy jak víš, uplyne rok od úmrtí mého otce. Chci ve Zbraslavském klášteře uctít jeho památku,“ odpověděl mu. „A také se chci podívat do Pohledu za svou dcerou Alžbětou.“

„Na úspěch tvého tažení, Veličenstvo!“ Adam s těmi slovy pozdvihl pohár k přípitku, neboť i on potřeboval utopit starosti a obavy ve víně.

Opat Konrád si v ostrém dopoledním slunci zaclonil rukou oči, aby snáze zjistil, zda se z oblaku prachu zvířeného na cestě ke klášteru konečně vynoří král Václav III. se svou družinou.

Doufal, že mladý panovník, který se přes své sliby, jež mu před několika měsíci dal právě zde, ve Zbraslavském klášteře, dál oddával světským radovánkám, nezapomněl na dnešní výročí úmrtí svého královského otce.

Václavova sestra Eliška sem zavítala hned zrána, aby uctila otcovu památku jménem svým i jménem své sestry Anny, která se vydala na Moravu, kde se nyní zdržoval Jindřich Korutanský.

Královna vdova Rejčka mu oznámila již před několika dny, že se do Zbraslavi dostaví až zvečera, a bez dcery Anežky, které byl teprve rok.

Nepřišli společně jako rodina, pomyslel si Konrád, protože Václav a jeho sestry nemají macechu Rejčku v lásce.

Ztěžka si povzdychl, neboť si musel přiznat, že se propast mezi Rejčkou a jejími nevlastními dětmi navzdory jeho úsilí prohlubuje.

Z oblaku zvířeného prachu se nyní skutečně vynořil Václav.

„Vítej, Veličenstvo,“ pozdravil ho Konrád, když mladý král sesedl a vykročil k němu.

Václav mu jen pokynul a potom mu oznámil: „Půjdu rovnou do chrámu Nanebevzetí Panny Marie, k otcovu hrobu. Pak se musím hned vrátit do Prahy. Nemám času nazbyt.“ Chtěl se vyhnout dalšímu kázání, které měl Konrád přichystané, jak mohl vyčíst z jeho tváře. Radami, které mu posledně uštědřil, se opravdu příliš neřídil. „Před tažením do Polska mě čeká řada povinností,“ dodal ještě téměř omluvně. Opata Konráda si vážil a nechtěl si ho pohněvat.

„Já vím,“ řekl na to s vyrovnaným úsměvem Konrád. „A rád tě k otcovu hrobu doprovodím.“ Václav mohl být král, to však neznamenalo, že se vyhne dobře míněnému kázání.

Václav si jen povzdychl, ale poslušně Konráda následoval do zahrady, kterou se vydali k chrámu.

Konrád se však k Václavovu překvapení ponořil do zadumaného mlčení. Prolomil je až ve chvíli, kdy vešli do kostela a stanuli u hrobky krále Václava II.

„Zdá se, že sis má slova nevzal k srdci, Veličenstvo. A nyní už nejde jenom o nemravný život. Obklopuješ se neupřímnými lichotníky, milci, kteří ti říkají to, co chceš slyšet. Hýříš s nimi a marníš tak drahocenný čas určený k vládě. Nejde jen o tebe, Václave, jde o národ, o jehož blaho máš pečovat.“

Václav pouze sklonil hlavu a upřel oči na otcův náhrobek. Tady, bez opory dvořanů, se cítil podivně zranitelný. Nebyl tu nikdo, kdo by vyvrátil Konrádova slova.

„Čeká tě rozhodný krok, tažení do Polska. Ve hře je tvá polská koruna. Možná však nejen ta. Šlechta se bouří proti tomu, jakým způsobem na ní vymáháš její povinnosti,“ pokračoval Konrád.

„A co mi jiného zbývá než na ně být tvrdý!“ ohradil se Václav dotčeně.

„Diplomatická cesta, vyjednávání,“ poradil mu Konrád. „Nesmíš naslouchat licoměrným rádcům. A ještě na jedno bys neměl zapomínat – na budoucnost přemyslovského rodu. Jsi jeho poslední mužský potomek. Musíš zajistit pokračování dynastie. Jsi už nějaký čas ženat a… tvému manželství dosud nebylo požehnáno dítětem. Jistě víš proč! Mužnou sílu utrácíš jinde, ne v manželském loži.“

Václav na to nic neřekl. Konrád má pravdu, pomyslel si sklesle a snad poprvé si uvědomil zodpovědnost svého královského údělu.

„Máš pravdu, otče,“ hlesl tiše, skoro šeptem. „Ale… vše se přece dá napravit.“

„Na nápravu není nikdy pozdě,“ usmál se na něj Konrád povzbudivě. „Stejně jako na pokání. A teď tě už nechám o samotě s otcem.“

Na Václavovu odpověď nečekal a zamířil ke dveřím, které se za ním s hlasitým bouchnutím znásobeným ozvěnou zavřely.

Václav přistoupil ještě blíž k náhrobku a položil dlaň na jeho chladný mramor.

Náhle si povšiml, že na něm leží bílá růže.

Jistě je od Elišky, usoudil. Byla tu určitě přede mnou.

Náhle se ho zmocnila lítost a oči se mu zalily slzami.

Měl jsem sem přijet s Eliškou, vyčítal si. Zanedbávám ji. A zanedbávám Violu. Proud výčitek, které ho nyní zaplavily, jako by neměl konce.

Teprve v tuto chvíli pochopil Konrádova dobře míněná slova.

Natáhl se pro růži. Mezi drobnými zelenými lístky byl upevněný kousek pergamenu, který se s tichým zašustěním snesl na kamenné dláždění chrámu. Václav se pro něj shýbl a přečetl si, co na něm stálo:

„Hospodin je milosrdný, ale viníka neponechá bez trestu a vinu stíhá na jeho dětech do třetího pokolení.“*

* Volně upravený a zkrácený citát z Druhé knihy Mojžíšovy, podle překladu z Bible, Česká biblická společnost, 1985

Znovu přelétl biblický citát očima.

Nechal mu ho zde snad někdo záměrně jako vzkaz se skrytou pohrůžkou?

A pokud ano, proč?

Chce ho snad někdo trestat za to, jak se zachoval k Markétě? Všechno přece mohlo dopadnout jinak, kdyby odpověděla na jeho dopis. V tomto případě není viníkem on!

Mají snad ta slova představovat pohrůžku jeho dceři Alžbětě?

Přejel si rychle štíhlými prsty po tváři, jako by chtěl podobné obavy zahnat.

Za malou Alžbětou se byl v Pohledu podívat. Musel ji před odjezdem na tažení vidět. Bylo to hezké děvčátko, jehož rysy nezapřely nazlátlou pletí, hnědýma očima a tmavými vlasy přemyslovský původ.

Po této vzpomínce se vynořila další, tentokrát nepříjemná, na ostrou hádku s Violou, která jeho cestě do Pohledu předcházela.

„Nesluší se, abys navštěvoval toho… parchantka!“ Viola se na něj rozkřikla, půvabnou tvář zkřivenou potlačovaným hněvem.

„Alžběta je moje dcera,“ ohradil se zostra. Jeho manželství s Piastovnou Violou nejenže vztahy s Polskem neupevnilo, ale rovněž soužití s ní pro něj představovalo zklamání. „Moje jediná dcera!“ zdůraznil, protože ji chtěl zranit.

„Nemusela by být, kdyby ses netoulal po nocích a netrávil čas s helmbrechtnicemi namísto v manželském loži! Takhle se legitimního dědice nedočkáš!“ rozkřikla se na něj znovu Viola a on jen s úžasem zíral do té kdysi něžné tváře, kterou vztek proměnil v nenávistnou masku.

S povzdechem zastrčil kousek pergamenu do kapsičky v opasku.

Kdo ví, třeba se ten vzkaz vztahuje na mého otce, napadlo ho. I ten přece zplodil levobočka, Jana Volka, který byl však zasvěcen církevní dráze, a tak vykoupil tento hřích.

Vzal bílou růži a chvilku jí otáčel v prstech, jako by mu mohla pomoct rozluštit tuto záhadu.

Ať už je to jak chce, Alžbětě se nesmí nic stát, zapřisáhl se, znamená-li ten vzkaz výhrůžné varování určené mně.

Rozhodl se, že si o všem znovu promluví s Adamem.

Položil růži zpět na náhrobek. „Sbohem, otče,“ rozloučil se pak. „Za rok ti přijdu složit účty. Budou lepší, to přísahám.“

A potom se rychle otočil a zamířil spěšným krokem z chrámu, jako by utíkal sám před sebou.

Adam se zaposlouchal do vyzvánění zvonů z olomoucké katedrály svatého Václava, doznívajícího v půlnočním tichu, které ukončilo středu, třetí srpnový den. Přistoupil k oknu a otevřel okenici, aby do prostorné komnaty olomouckého kapitulního děkanství mohl proudit příjemně chladný noční vzduch. Letošní srpen byl výjimečně horký a ani tlusté kamenné zdi děkanství nedokázaly přes den zadržet žár zvenčí. To proto král Václav Adamovi navrhl, aby rozhovor před tažením do Polska nechali až na pozdní večer, kdy nebude takové vedro.

„Zaplať Bůh, že se konečně trochu ochladilo,“ poznamenal Václav a pozdvihl orosenou číši k Adamovi jakoby k děkovnému přípitku. „Na ten zítřejší oficiální oběd se zrovna netěším, ale nedá se nic dělat.“

Adamovi neuniklo, že se Václav dobrému doušku sice nevyhýbá, pije však nyní s mírou.

Výročí otcovy smrti ho změnilo, pomyslel si. Jako by začal konečně brát své povinnosti vážně. Stejně jako já.

„Stačil jsem zajet do Pohledu, za Alžbětou,“ pokračoval Václav po chvíli. „Mám z ní opravdu radost. Postarám se o to, aby vyrůstala jako královská dcera.“

„To je ušlechtilé,“ řekl na to Adam. „Navštívils při té příležitosti také Markétu?“

Václav jen zavrtěl hlavou. „Ne, i když to k ní z Pohledu daleko není. Odmítla mě. Pokořila mě. Neobtěžovala se ani napsat mi pár řádek na vysvětlenou. Takhle se s králem nejedná.“

„A promluvil sis o všem s Kryštofem po jeho návratu? Jistě měl pro Markétino chování nějaké vysvětlení,“ zeptal se ho Adam.

Václav se zarazil. „Nemluvil jsem s ním potom. Z královské kurýrní kanceláře mi však neohlásili, že by mi přišel nějaký list z Landštejna. A já… měl jsem pak jiné starosti.“

„Jistě,“ přikývl Adam.

„Vím, že jsme o tom už mluvili, Adame, ale chtěl bych se znovu ujistit, že budeš bdít nad Alžbětiným bezpečím. A také, že se o ni postaráš, kdybych padl.“ Václav upřel na přítele pohled plný podivného odevzdání.

„To ti slíbím rád, ale o výchovu své dcery se jistě postaráš sám, až se vrátíme z tažení. A jednou jí o téhle rozmluvě povíme na její svatbě a všichni se těm obavám vysmějeme,“ řekl na to Adam.

„Kéž bys mě pravdu!“ Václav byl dnešní noci nezvykle vážný. „Je tu ještě jedna věc, o které jsem s tebou chtěl mluvit. Při nedávné návštěvě Zbraslavského kláštera jsem na otcově hrobce našel tohle.“ A Václav s těmi slovy vylovil z opasku kousek pergamenu a podal ho Adamovi. „Někdo to tam nechal spolu s bílou růží.“

„Hospodin je milosrdný, ale viníka neponechá bez trestu a vinu stíhá na jeho dětech do třetího pokolení.“ Adam přečetl biblický citát nahlas. „To je z Druhé knihy Mojžíšovy. Myslíš, že se to vztahuje na tebe?“

Václav pokrčil rameny. „Nevím. A pokud ano, pak může být Alžběta v nebezpečí. Já se odplaty nebojím. Postavím se jí bez jediného zaváhání, ale Alžběta je bezbranné dítě.“

„Mohl tam podle tebe nechat ten vzkaz někdo z Markétiny rodiny?“ zeptal se ho Adam. Landštejnové, z jejichž rodu Markéta pocházela, byli spřízněni s Vítkovci, a ti se nesměli podceňovat, ne v této vypjaté době.

„Ti by se něčeho takového neodvážili!“ vybuchl Václav. „Ne po tom, jak se Markéta zachovala!“ A až po chvíli, když se poněkud uklidnil, dodal: „Řekl bych, že to je spíš pohrůžka některého z českých pánů, kterým jsem při svolání zemské hotovosti pohrozil zabavením majetku.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Adam ze Zbraslavi a případ královského levobočka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.