Z deprese
ke štěstí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Dominika Nicha Marhoul

Z deprese ke štěstí – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Co je to štěstí?

Proč někdo nemá nic a je šťastnější než ten, kdo má všechno?

Jak štěstí získat a kde ho najdu?

Proč se ten, kdo získal, o čem ostatní jen sní, necítí šťastný?

A proč nejšťastnější jsou malé děti a blázni?

Proč je štěstí prchavé a nic netrvá věčně?

A jak být vůbec šťastný?

Takové a další otázky mi ležely v hlavě už od dětství.

Nikdy mě ale nenapadlo, na jakou cestu mě jednou zavedou…

Věnování

Knížka je věnována všem, kteří se někdy cítili nanic. Těm, kteří nerozuměli sami sobě, nebo je dohnala deprese a strašné myšlenky. Chci ji věnovat i těm, kteří někdy měli strach žít, protože moc dobře vím, jaké to je. Ráda bych, aby se stala symbolem pro všechny, kdo se někdy báli, že nejsou normální. Pro ty, kteří měli strach, že nikdy nebudou šťastní. A především pro každého, kdo ji potřebuje.

Možná vás to překvapí, ale všechny tyhle stránky jsem vůbec psát nechtěla. Byla jsem ráda, že je deprese za mnou, že sama sobě rozumím, že chápu ten svět kolem, a už jsem se k bolestivým vzpomínkám rozhodně nechtěla vracet. Jenže vesmír nebo nějaká jiná vnější síla, no prostě něco mě neustále tlačilo do toho, abych tuhle svou zkušenost sepsala. A po téměř dvou letech jsem tlaku podlehla a udělala si čas. Dlouho jsem pracovala na tom, aby se vám celý příběh četl s lehkostí a klidem. Nechtěla jsem nikoho utápět v černotě ani deprese zlehčovat. Věřím, že díky dlouhému hloubání a radám řady profesionálů se to opravdu povedlo. Díky tomu je tohle nejveselejší kniha o depresi, jakou kdy kdo napsal.

Chtěla bych ji také věnovat všem, kteří depresi podlehli nebo, možná i kvůli ní, předčasně ukončili svůj život. Věřím, že dělali vše, co mohli, aby se tomu černému lepivému bahnu ubránili. Jen kvůli tomu mě trochu mrzí, že jsem knihu nenapsala dřív. Víme ale, jak to je: všechno má svůj čas, i když tomu třeba nerozumíme. Kniha je tady a já věřím, že ji s radostí předáte nebo doporučíte každému, kdo by ji mohl potřebovat.

Teď už vás nebudu zdržovat od čtení, připravte si něco k pití, dejte si nohy nahoru… Jízda začíná.

Kapitola první

Dítě štěstěny

Sedím v naší staré modré fabce a křečovitě svírám volant. Venku pofukuje letní vánek a všude je živo. Je polovina letních prázdnin, celý den svítilo sluníčko, všichni říkají, jak je krásně, a mně je zle. Všechno to na mě padá, vzadu v sedačce tiše a nevinně spinká Nick, můj šestiměsíční syn. Vedle něj leží jako věrný strážce stočený náš černý kříženec Denny.

Za okny auta už panuje teplá letní noc, slunce zapadlo a zlatá záře všemu dodává hřejivý podtón. Stíny zmizely, kolem silnice se lehce vlní větve bříz a jejich listy klidně šumí. Za chvíli bude tma.

Zírám dopředu na silnici, přes slzy vidím hůř a hůř, sama sebe se ptám: Jak se to všechno mohlo tak rychle pokazit? Nikdy by mě nenapadlo, že se život tak rychle otočí. Posledních šest měsíců pro mě bylo peklo, nejdřív dluhy z dřívějších let, které na nás začaly doléhat, a k tomu nedávno zbankrotované podnikání. Pak ta šílenost s Nickovým břichem, kdy každý večer spustil děsivý pláč a nic mu nepomáhalo. Nechápu, jak někdo může říct, že je to normální. K tomu jsem musela nechat uspat svoji hnědulku – dobrmanku Deirdru, které bylo jen pět let. Marek, můj manžel, začal pracovat v Německu, abychom vůbec zvládli zaplatit složenky, jídlo, dluhy. Sotva se vidíme. To ještě nebylo všechno: pak umřela Jesme, fenka, se kterou jsem vyrostla a která mě doprovázela na každém kroku. Ze dne na den se její stav natolik zhoršil, že nebylo na co čekat. Aby toho nebylo málo, odpojili nám v bytě elektřinu, protože poslední složenky čekaly na peníze, které stále nepřišly. Ještě že nás k sobě na chvíli vzala Doubi – spolužačka ze základky. Měla jsem alespoň kde uvařit a umýt se. Doubi je vlastně neuvěřitelná, okamžitě mi podala pomocnou ruku, i když jsme se od základky neviděly a pro ně to znamenalo se v jejich dvoupokojovém bytě ještě víc uskromnit. Pak nastalo stěhování na starý opuštěný statek po dědovi, který už léta chátral. Plánovali jsme, že tam bude zahrada pro pejsky, trochu klid, spousta prostoru na projekty a hlavně – rekonstrukce. Dáme dům dohromady, alespoň nebude dál chátrat, a třeba pak odkoupíme i druhou polovinu od tety.

A teď jsem daleko od všech a všude je jen šílená prázdnota a samota. Nic už mi nedává smysl, nechápu to, nechápu, proč se to všechno stalo, natož jak. Je to jako seznam věcí, které se staly někomu jinému, a já ničemu nerozumím. Tohle není život, tohle je utrpení. Bolest mě svírá každý den, nevím jak žít, co budu dělat, nevím už ani, kdo jsem.

Pevně držím volant a kličkuju okreskami mezi vesnicemi. Jedu domů, kde se jako doma vůbec necítím. Necítím se tam vlastně ani dobře, nikdo mě tam nečeká – jen ticho a tma. Dům je prázdný, jen myši běhají v podkroví, a taky se všude táhnou pavučiny se spoustou pavouků.

Další den už nezvládnu, chci to skončit, tuhle hrůzu a děs! Další den nicoty, kdy žít bolí, a kdyby mě ráno Nick nepotřeboval, tak snad ani nevstanu. Hledám strom poblíž silnice, který to všechno skončí. Šlápnu na to, rozjedu se, vletíme do něj, to bude hned. Všem nám to utrpení na místě zmizí. Už mě to napadlo mockrát, ale vždycky jsem věřila, že budoucnost bude růžová. Jenže teď, teď už tomu nevěřím. Budoucnost přinese jen další a další bolest. Hledám strom, utírám si slzy z očí a řítím se v narůstající tmě osmdesátikilometrovou rychlostí.

„Ale co Marek?“ ozve se ve mně hlas. Úplně slyším ten telefonát z nemocnice nebo od policie. Na místě mrtvá manželka, syn i pes…

„To mu nemůžu udělat.“ Nerada někomu způsobuju bolest. Už jako malá holka jsem raději na otázky kluků na papírku, jestli budu jejich holka, řekla ne, jen abych jim později neublížila při rozchodu.

„Ale Marek je přece nezničitelný,“ ozývá se ve mně jiný hlas, „tak rád to o sobě říká.“ Občas mám pocit, že mě nejen vůbec nepotřebuje, ale že by mu beze mě bylo líp.

„Tenhle strom vypadá dobře,“ skočí mi do hlavy zas první hlas.

„Ale zrovna tu jede auto,“ odpovídám sama sobě v bouřce vlastních myšlenek. Nechci, aby kdokoli viděl něco takového kvůli mně. Jedu dál.

„A co táta s mámou?“ přichází další myšlenka. „Těm to taky nemůžu udělat.“

Bolest se mi ze srdce šíří po celém těle, je to jako nekonečná agonie. Jako by mě někdo znovu a znovu bodal nožem. Mám strach, že to nikdy nepřestane, mám strach žít, mám strach to skončit…

Tak tohle byl moment, kdy jsem si poprvé přiznala, že asi nejsem jen smutná. Že slovo deprese je mému stavu o dost blíž. Bylo mi dvacet čtyři a já se cítila, jako že můj život už skončil a nic dobrého mě nečeká. Ale abyste pochopili celý příběh, budeme se muset nejdřív vrátit o pár let zpátky.

Na křídlech svobody

O šest let dříve: Rok 2011

Bylo mi osmnáct, končila jsem střední uměleckou školu v Praze a těšila se, že začnu konečně naplno žít. Jenže to jsem vůbec netušila, jaká horská dráha mě čeká. Asi jako každý jsem si v osmnácti myslela, že životu rozumím a tak nějak na všechno znám odpověď. A teď si říkám, že pravděpodobně pro tenhle nedostatek pokory jsem si potřebovala pořádně nabít hubu. V kalendáři se psal květen 2011 a já jsem seděla ve svém oranžovém pokoji v horním patře domku svých rodičů v Mníšku.

Končí týden volna před maturami a jsem plná elánu a energie. Všude kolem mám rozprostřené maturitní otázky a jedu jednu za druhou. Nejvíc trénuju angličtinu, na té mi záleží, chci obstát sama před sebou. Učitel s námi strávil tolik času a tolik mi pomáhal. Předal nám daleko víc energie, než by musel, a já si toho moc vážím. Sahám po jedné z otázek v angličtině a oči mi sjedou přes učebnici dějin výtvarného umění. Raději bych měla kouknout na to, dějiny jsou asi moje nejslabší stránka. Dějepis, války a změny ve společnosti, to mě docela bavilo, ale kdy, kdo a co namaloval? Uf. Pokecat si s Michelangelem, Van Goghem a dalšími, to by bylo! Zjistit, jak mysleli, proč co dělali, nebo dokonce jací byli, to by mě zajímalo. Ale pamatovat si jejich díla jedno za druhým, určit, do kterého období spadala, čím jsou namalovaná a kde teď visí, to mě teda nebaví. Přijde mi to všechno jedno jako druhé. A nejmíň mě baví čeští umělci, tuhle otázku si fakt nesmím vytáhnout! Architektura, ta mě bere o něco víc, budovy a jejich styly, materiály, které se používaly.

V hlavě mám představu, že už konečně tahle otravná nuda ve škole skončí a já budu svobodná. To mě nabíjí a dělá mi radost. Cítím se šťastná, když sedím zavalená horou učebnic a studijních knížek. Plná chuti a připravená na život.

Až mě udivuje, že jsem v sobě tenkrát neměla žádný strach. Možná proto, že odmalička mi všichni říkali, že jsem dítě štěstěny, sluníčko, věčný optimista. Poslouchala jsem to na každém rohu, cítila jsem se, jako by mi svět patřil, těšila se na každý den a hlavně na to, co budoucnost přinese. Nevěděla jsem, co to přesně znamená, to jejich dítě štěstěny. Obvykle se to přisuzuje spíš náhodě, ale přitom někdo má prostě štěstí víc než jiní. Proč já jsem dítě štěstěny a sluníčko a jiní ne? Každopádně vyhrávala jsem různé soutěže, prožívala radosti a těšila se ze života.

Na základce jsem se popravdě nikdy necítila, že tam zapadám. Často jsem si připadala vyřazená z kolektivu, ale všichni pro mě byli kamarádi. Šikanu jsem nikdy nepoznala a všechny děti mi přišly fajn. S vrstevníky jsem ale moc nesplynula. Po škole jsem většinou mířila rovnou domů za mamkou, kde bylo víc srandy a taky co dělat.

Hodně jsem si rozuměla s učiteli a dospělí mi přišli ve všem tak nějak logičtější a příjemnější. Životem jsem proplouvala s lehkostí. Vlastně mě teď napadla jedna taková vzpomínka, která by se dala přisuzovat dítěti štěstěny. Odmalička jsem byla dost aktivní a šílená, takže jsem se přimotala ke spoustě průšvihů. Roztrhané tričko z přelézání plotu, špinavé kalhoty od trávy, odřeniny, výrony a občas i nějaká ta zlomenina u mě byly naprosto běžné. Ale vždycky jsem z toho vyvázla bez trvalejších následků. A to ne že by nešlo o nebezpečné situace.

Jednou jsem jela s kamarádkou na koně. Tak jako skoro každou sobotu jsme sedly na kolo a mířily do stáje ve vesnici poblíž. Dnes ale pršelo. Bylo mi asi čtrnáct a řítila jsem se v pěkném slejváku po silnici z kopce dolů. Tuhle cestu už jsem projela tolikrát, že jsem přesně věděla, kde je která díra v asfaltu, kde dávat pozor a kde naopak můžu klidně koukat jinam. Déšť mi teče po tváři, mhouřím oči a kapky se mi lepí na řasy. Déšť zesiluje a po silnici se valí z kopce široké proudy. Je to jeden z těch letních dešťů, kdy jste během minuty tak mokří, jako by vám někdo vylil na hlavu celou vanu. Začínám brzdit, blížím se ke křižovatce. Kolo zpomaluje a já si otírám vodu z obličeje. Lehce zatáčím, budu odbočovat doprava. Jenže v tu chvíli mi kolo přímo pod rukama ujede. Někde mezi asfaltem, vodou a štěrkem došlo k nedorozumění a já se teď nekontrolovatelně řítím k zemi. Aby toho nebylo málo, pokračuju i s kolem po boku z kopce až doprostředka křižovatky. Auta ze všech stran okamžitě brzdí. Ještě že mám helmu, říkám si, když cítím ten náraz na asfalt. Sedřená ruka i noha a se zápěstím moc nemůžu hýbat. Kolo už se zastavilo a já ležím pod ním na silnici mezi třemi auty. Hlavou se mi tenkrát honilo, jestli jsem v pořádku a jak se co nejrychleji dostanu na stranu. V tu chvíli začali z aut vystupovat řidiči a volat na mě: „Jsi v pořádku?“ „Co tady doprdele děláš?“ „Neumíš dávat bacha?“ „Mohli jsme tě zabít!“ „Co sakra vyvádíš?“ „To nevidíš, že tu jezdí auta?“ a spoustu dalšího. Mám vztek, lidi nezajímám. Nadávají mi, jako bych to udělala naschvál. Copak já jsem to zamýšlela? Vůbec ne. Nevím, co jsem udělala blbě, ale ta ruka fakt bolí. Noha je jen sedřená, musím se zvednout a odtáhnout kolo na stranu. Zatnu zuby bolestí a táhnu kolo ke straně za spousty nadávek řidičů. Mohla jsem být mrtvá, říkám si. Jsem z toho v šoku ještě pár dní. Kdyby to nedobrzdili, kdybych vlítla přesně pod auto, tak mě prostě přejede. Bylo to štěstí dítěte štěstěny?

Možná si říkáte, proč vám tady tohle všechno píšu. To protože chci, abychom se nejdřív poznali, než začneme mluvit o depresi a o tom, jak jsem se chtěla zabít. Takže hurá zpátky na střední. Umělecká škola byla dost svobodná a já tam plavala jak ztracený pulec. Snažila jsem se vyhranit, co je moje, a nastavit nějaké hranice vlastní osobnosti, abych se z té volnosti nezbláznila. Měla jsem pocit, že mě všichni chtějí měnit a nikdo mě nepřijímá takovou, jaká jsem. Upřímně, v současnosti už vidím, že celou tu křeč jsem si v tom vytvářela já sama, hodnotila jsem, soudila, zavírala dveře, stranila se. Společným akcím jsem se vyhýbala, způsob zábavy umělců mi byl cizí a rozhodně jsem se ho nesnažila pochopit. Svět byl najednou tak otevřený a mně to přišlo zatraceně špatně. Snažila jsem se pořád být ten pilný a poctivý student, jenže umění se nedá vnutit. Múza se nedá násilně cpát a, jak jsem později pochopila, učit se něco bez zájmu je k ničemu. Když nás vede vlastní zápal, chuť a zvědavost, je učení jednodušší, rychlejší a přirozenější. No a to já teda neměla ani omylem. Plnila jsem úkoly, abych měla splněno.

Malování mě vždycky bavilo, ale na střední se z toho stala povinnost, k tomu jsem kamarády dokázala spočítat na prstech jedné ruky a cítila se ztracená sama v sobě. V prváku mé štěstí začalo nenápadně vyprchávat, málokdy jsem byla šťastná a optimismus se vytrácel rychleji, než běžel čas. Při češtině jsem psala depresivní básničky o tom, jak je život k ničemu a strašný. Na grafice vyjadřovala svůj pocit samoty plakáty s opuštěným kuřátkem. A s horou nenávisti jsem kritizovala všechny kolem. Ještě že jsem měla Jesme, svoji zrzavou čtyřnohou parťačku, fenku německého pinče, se kterou jsem se cítila jako jedna bytost už od puberty.

Jesme byla osobnost, ne žádný poslušný hodný pejsánek, jakého jsem tenkrát chtěla. Navíc jsem si ji musela vybojovat, naši mi totiž žádného psa koupit nechtěli. Protože jsem si ale od dětství nic jiného nepřála a rodiče si byli jistí, že mě pes přestane bavit, vymyslela mamka, že koupí štěně jakože pro mě, ale pak bude její. Vždycky toužila mít dva psy a já s bráchou už jsme byli dost velcí, aby na ně měla čas. No a já jim konečně dám pokoj s tím věčným otravováním, že chci štěně.

Pamatuju si to jako dneska. Musela jsem jít do školy, protože mě mamka nechtěla vzít s sebou k chovatelce. Jela se podívat na poslední štěňátko, které ve stanici zůstalo. Bylo mu pět měsíců a mamka s sebou nechtěla brát svého malého vyděrače, který ji bude nutit štěně za každou cenu vzít. Šla jsem do školy, ale nesoustředila jsem se ten den vůbec na nic. Nedokázala jsem to. Oběd ve školní jídelně ve mně zmizel až neuvěřitelnou rychlostí a běžela jsem domů jako o závod. Otevírala jsem branku a doufala, že doma už štěně čeká, že ho mamka přivezla.

Vřítila jsem se do dveří a volala: „Kde je? Kde je?“ Shora se ozval mamky nic neříkající hlas: „Jsem tady nahoře.“ Shodila jsem batoh ze zad a zvedla pohled nahoru nad schody. A tam stála ta nejohnivější chlupatá kulička. Uši stažené, ocas dolů a vytřeštěný pohled, co to tu pod ní stojí za divnou věc. Slzy se mi hrnuly do očí radostí a štěstím.

Okamžitě jsem vyrazila po schodech nahoru a na posledním jsem zastavila. Přidřepla jsem a zmenšila se, jak nejvíc to šlo. „Ahoj beruško, ty jsi nádherná!“ Po tváři mi tekly slzy. Vytřeštěný výraz se ztratil a štěně mi olízalo celou uslzenou tvář. Nepamatuju si, co říkala mamka, nepamatuju si vlastně ani nic jiného. Jen tuhle ohnivou čáru, která rozjasnila můj svět a rozehřála mi srdce.

Bylo mi jedenáct a Jesme byla můj sen. Naši mě organizovali, abych ji chodila pravidelně venčit – táta mě hned ráno posílal se psem na zahradu, mamka zase odpoledne vyrážela se mnou na procházku do lesa. Zrzka byla pro mamku už pátým psem, takže měla zkušenosti a vedla mě k tomu, abych psa cvičila a trénovala, aby byl způsobně vychovaný. Po pár týdnech se z toho už začala stávat docela otrava a mě to bavilo míň a míň. Vnitřně jsem cítila, že na to ale všichni čekají, že o Jesme přijdu, a to jsem nechtěla dopustit. A tak jsem se snažila dál. Mamce začalo čekání bez konce.

Jesme k překvapení všech vůbec nebyla jeden z těch poslušných psů. Měla vlastní názory a přes všechny výcvikové metody z knih a ze cvičáků nám doma vyrostl pes, který na rozdíl od všech předchozích téměř nemohl ven bez vodítka. V lese zdrhala za zvěří, na louce po stopě, na ulici za kočkou. Když mi bylo asi čtrnáct, nemohla jsem se na to už dívat, pořád mi někdo dával rady, které nefungovaly, a já cítila, jak se mi Jesme vzdaluje. Jak ji s každou takovou novou metodou víc a víc ztrácím. Poslední kapkou byl elektrický obojek, který ji měl ukáznit, ale mně došlo, že tohohle psa prostě nic nezlomí. Nic. Je nezastavitelná. Čím víc odporu jí svět klade, tím drsněji se ohrazuje a dál si stojí za svým.

Pro kousnutí nešla daleko, když něco chtěla, nebylo cesty zpět. Už mě ani nevítala jako dřív. Byly dny, kdy se ani nepřišla pomazlit. Rvalo mi to srdce, a tak jsem tenkrát vykročila vlastní cestou a rozhodla se tohohle nezkrotitelného psa vychovat podle sebe. Přijít na to, co je špatně, a zase nás spojit dohromady. Zabralo mi to pár let, hromadu knih, milion pokusů a omylů, ale získala jsem toho nejlepšího parťáka na světě. Chvíle s ní byly oproti té prudě ve škole naprosto báječné. S Jesme jsem se poprvé cítila sama sebou, přijatá, pochopená a bez soudů.

Ale zpátky k věci, jsem na konci čtvrťáku, mám plné zuby uměleckého světa a představa, že mám teď studovat ještě vysokou, mi přijde jako odsouzení na smrt. Všichni říkají, jaká je to škoda: „Vždyť jsi chytrá holka.“ Teď mě čeká poslední týden maturit, mám domluvenou budoucí práci v Chuchli v polygrafické dílně a odchod ze školy ve mně vzbudil novou vlnu radosti ze života. Po letech otravy, kdy jsem měla pocit, že ze mě štěstí někudy uniká pryč, se teď znovu cítím šťastná. Každý víkend navíc pomáhám ostatním cvičit psy na cvičáku a snažím se je naučit, co jsem od psů zjistila. To mi dělá radost samo o sobě.

Tady se ještě na chvíli zastavím, přišla jsem totiž tenkrát na něco, co mi teď zpětně přijde hodně důležité. Roky jsem se snažila měnit a dělat to, co po mně kdo chtěl. Snažila jsem se být taková, jakou mě chtěli mít ostatní. Jenže každý chtěl něco jiného. Domča, kterou chtěli rodiče, byla jiná než ta, kterou jsem měla být na hodině angličtiny nebo figury, ale ta zas byla jiná od toho, co chtěli spolužáci na střední nebo kamarádi ze základky. Měnila jsem se jako chameleon, snažila se zavděčit všem a chtěla hlavně, aby mě měli rádi. Tenhle hon skončil akorát tím, že jsem víc a víc ztrácela sebe sama a ostatní mě měli rádi míň a míň.

Došlo mi to asi před půl rokem o Vánocích, když jsem se rozešla s Martinem. Martin byl o hodně starší, dospělý, rozumný a nekonečně hodný kluk, vlastně chlap. Bylo mu dvacet šest a moje osmnáctileté neutříděné já ho okouzlilo. Byl to můj první vážnější vztah, který skončil ještě rychleji, než začal. Stejně jako u ostatních jsem se i u něj snažila být taková, jakou by mě chtěl, taková, jakou by mě miloval, taková, jakou by si přál. Jak jsem psala, byl to můj první vážný vztah a já na něm zjistila, že tudy cesta nevede. Nedokážu být někým jiným a být šťastná. Díky němu už víc vím, co chci i co nechci. Chci dělat všechny ty věci, které jsem si vysnila: vybudovat si kariéru, přestěhovat se do zahraničí, užívat si pejsky, válet se s nimi v posteli a nemuset poslouchat žádné výčitky, že jsem venku moc dlouho, že jsme se dva dny neviděli, že bych se měla usadit v baráčku v Čechách a mít rodinu. Já se v tomhle usazování nevidím, chci cestovat, chci se podívat do světa, nejen o dovolené, ale žít tam. Chci vybudovat nějaký odkaz, firmu, chci mít vlastní kariéru, která mě bude bavit, a vědět, že jsem v něčem dalším skvělá. Nechci být jen máma nebo manželka. Ukončila jsem to s Martinem, jak nejrychleji to šlo. Od té chvíle jsem si postupně uvědomila, že to nebylo jenom o tom romantickém vztahu, ale o všech mých vztazích. Potřebuju být sama sebou ve škole, s kamarády venku i doma. Potřebuju se zbavit touhy po tom, abych byla úžasná, báječná, rozumná a PŘIJATÁ! Musím zahodit to, co nechci, a musím hledat to, co chci. Raději budu sama, ale šťastná, než s někým, kdo mě nemiluje takovou, jaká jsem. Už nebudu říkat to, co lidi chtějí slyšet, ale jen to, co si myslím. Už nebudu ta upravená cool holka, co se směje vtipům, i když nejsou vtipné. Už nebudu čekat s odesláním odpovědi na zprávu, jen aby si nemyslel, že jsem z něj paf. A jednou najdu partnera, který mě bude milovat přesně takovou, jaká jsem. Třebaže budu rozcuchaná, zpocená a budu se v roztrhaném oblečení celá zabahněná vracet po několika hodinách z lesa. Kde jsem nezvedala telefon.

Tahle myšlenka mě osvobodila. Vím, co chci, vím, kdo jsem a jaká jsem, a všechno kolem mi může být ukradené. Nechápu lidi, kteří netuší, co chtějí, natož kým jsou. Vím naprosto přesně, co chci, a půjdu si za tím. To je ta nejrychlejší cesta. Už žádné ústupky, žádné schovávání. Neměli mě rádi, když jsem se snažila být taková, jakou mě chtěli mít. Ať mě radši nemají rádi takovou, jaká doopravdy jsem.

Po tomhle uvědomění mi všechno vonělo novotou jako jarní vánek, bylo to takové svěží, všechno se zdálo nádherné, plné života a energie. Dlouho jsem se takhle necítila, bylo to, jako když jsem byla malá a svět tu byl jen pro mě. Vlastně ani nevím, kdy jsem se na tu cestu všem se zavděčit vydala a kde na ní jsem ztratila sebe. Bylo to tak nenápadné, pozvolné a pomalé.

Občas je fakt jednoduché takhle sejít, ztratit kousky sebe sama a postupně se stát někým, kým vlastně vůbec nejsem. Na základce jsem přestala říkat, co chci, aby si o mně nemysleli, že nejsem cool. Na střední jsem tak chtěla, aby všichni pochopili, že jsem drsná a odolná, že jsem zraňovala ostatní, oblékala se do temných barev a dělala spoustu věcí, za které se dodnes stydím. Na začátku vztahu s Martinem jsem tak schovávala, kdo jsem, až mě vlastně vůbec neznal a věřil mé neženské drsné verzi. Děsí mě to! Člověk si dlouho ničeho nevšimne a pak najednou stojí a říká si: „Co to dělám?“

Občas mi přijde, že se všichni snažíme být někým jiným. Všichni se za něčím honíme, přetvařujeme se a bojujeme sami se sebou. Mluvili jsme o tom i s Peťanem, mou spřízněnou duší ze základky. Vždycky mi s ním bylo tak dobře, ani nevím proč. Byli jsme každý úplně jiný. Tenhle modrooký blonďák na mě už v první třídě zvědavě koukal a já myslela, že se v obnošených poděděných šatech hanbou propadnu. Přišel mi ale jako jediný normální. Nikdy jsme se moc nebavili, vždycky jsem kolem něj byla nervózní. Až na druhém stupni se stal takovým mým stabilním bodem ve třídě. Peťa byl chytrý komediant, jeho energie pro mě ve třídě zářila jak diamant a táhlo mě to k němu. Skoro celou základku jsem do něj byla zakoukaná, a když přišla střední, tak mi tak nějak pomáhal to všechno přežít. Možná o tom ani nevěděl. Na Peťu nebo taky Peťana si zvykněte, bude tady s námi v příběhu pěkně dlouho. S Peťou jsme totiž prokecali hodiny na telefonu, po esemeskách, na ICQ i na lavičce u zámeckého rybníka nebo v lese. Dlouhé roky jsem do něj byla zamilovaná, ale vůbec mu to neuměla říct. Peťa v sobě nosil temnou stránku, dalo se s ním bavit o všem. O smrti, o bolesti i o hrůze. Zároveň byl chytrý a byla s ním vždycky sranda. Často mluvil jako stará duše, jako by žil několik životů, a zároveň to bylo stejně staré trdlo jako já.

Už dávno jsem si všimla, jak se lidi na základě toho, kde a s kým jsou, mění. Peťa mě na to upozorňoval taky. Zvířata tohle nedělají. Jsou třeba nervózní a nejsou ve své kůži, ale nikdy se nesnaží být někým, kým nejsou. Mám teď trochu pocit, že citát „Čím víc poznávám lidi, tím víc miluji zvířata“ v sobě nese absolutní pravdu. Lidi jsou pro mě čím dál větším zklamáním a spolu s tím jsem i já sama pro sebe zklamáním, protože i já jsem člověk. Chtěla bych být víc jako zvířata. Být opravdová sama k sobě, neschovávat se, nesnažit se zalíbit, prostě být. Tahle myšlenka se vlastně táhne vším. Často ztrácíme sami sebe i svou opravdovost ve snaze zavděčit se. A to nemusí jít jen o ostatní, ale i o to zavděčit se sami sobě. Je to nenápadné, nepředstavujte si žádnou obří změnu a převrat, jde spíš o drobné krůčky, které se nastřádají, a najednou se cítíme ztracení a zmatení. Je to vlastně výchozí situace postavy Liz ve filmu Jíst, meditovat, milovat. Najednou se nepoznáváme, celý život nám nedává smysl, a přitom si dobře pamatujeme vlastní snahu, vlastní rozhodnutí, vlastní aktivitu vynaloženou tímhle směrem. Je to hodně bolavý pocit, hodně zmatený a já jsem se při něm cítila jako ten největší idiot na světě. Ale to už bych předbíhala, k tomuhle poznání jsem došla až o pár let později a na úplně jiném místě.

Týden maturit utekl jako voda v řece. Byl to teda kuriózní zážitek, to vám řeknu. Měla jsem velkou výhodu, že jsem se uměla namotivovat a vlastně jsem ani nebyla nervózní. Jenže i to je k ničemu, když si vytáhnete maturitní otázku, kterou jste se nenaučili, protože ji nesnášíte. To byla estráda, to vám povím. Naštěstí jsem to díky učitelům, kteří si asi mysleli, že má jejich oblíbená jedničkářka jen okno, dala. Ale moje zásluha to fakt nebyla, tentokrát zabodovala asi štěstěna.

Když o tom přemýšlím teď, vybavuje se mi vzpomínka na den D, kdy jsem měla ústní zkoušky. Seděla jsem na chodbě a čekala, až přijde Pavla ze zkoušky angličtiny. V tomhle zmateném uměleckém světě byla mou nejbližší osůbkou. Od prváku jsme si tak nějak zbyly, trávily jsme spolu volné chvíle, kecaly o všem možném a objevovaly dospělácký život. Černovláska s dlouhou hřívou, sněhobílou kůží a praštěným smyslem pro humor. Je zvláštní, jak ji teď vnímám úplně jinak, než jak jsem ji viděla první dny školy. Droboučká křehká holka s černou ofinou přes oči, velkým výrazným nosem a černě nalíčenýma očima. Tenkrát na mě působila trochu hrůzostrašně. A teď ji vnímám jako tu nejkrásnější bytost na Zemi. Ten její orlí nos, za který si užila od dětství spoustu narážek, je na ní to nejúžasnější. Miluju ho a přijde mi, že ji dělá dokonalou. Je tak citlivá, praštěná, rozumná, logická a nelogická, proměnlivá jako bouřka, a zároveň čistá duše. Mám ji moc ráda, i když toho zrovna moc společného nemáme.

Sedím na chladné zemi opřená o zeď a čekám, až tahle perla, kterou obdivuju, vyjde ze dveří. Je mi jí líto, celou základku se učila němčinu, na umělecké škole musela přejít na angličtinu. A ještě k tomu dostala na první dva roky učitelku, která ji vlastně nic moc nenaučila. Korunu tomu nasadila změna v maturitách, kdy jsme si museli zvolit, zda maturovat z matiky, nebo z jazyka. Zkuste si maturovat z matiky na umělecké škole, kde jsme skoro čtyři roky opakovali látku z deváté třídy, a skládat stejný test státní maturity, jaký dostanou na gymplu. Uf. Dveře se otevřely, zvedám oči. Pavla stojí úplně zkoprnělá a kouká na mě vyděšeně. Běžím k ní a horlivě se ptám: „Tak co?“ Mluví z cesty, přeskakuje, nechytám se. Postupně si skládám informace dohromady a zjišťuju, že si vytáhla přesně tu otázku, co chtěla. Měla popisovat svůj pokoj, jenže z nervozity jí vypadla některá slovíčka, a zrovna ta podstatná. Když máte naučené fráze a připravený text, špatně se při výpadku improvizuje, znám to sama. A tak se černo-modrý pokoj stal růžovo-bílým, její morče se proměnilo v kočku, která jedla seno. A moje milovaná Pája se děsila, co jí za tenhle výstup dají.

Všechno ale dobře dopadlo, odmaturovaly jsme! A teď jupí, konečně vypadnu a půjdu si po svém. Chtěla jsem odjet na nějakou brigádu do Anglie a potrénovat si angličtinu po škole. Jenže jsem se bála jet bez Jesme a s ní bych prý nemohla. V průběhu rozmýšlení přišla nabídka z Chuchle, zda bych nechtěla nastoupit rovnou po škole k nim. Proč ne? Lepší než se litovat, že bez Jesme neodjedu. Hned po matuře doslova skáču po hlavě do práce. Žádná pauza, žádné oslavy, pěkně rovnou.

Král Chuchle

O pět měsíců později: Říjen 2011

Nástup do pracovního procesu nebyl vůbec lehký. Od chvíle, co jsem nastoupila, mám pocit, že nemám čas na nic. Postupně jsem se přestala bavit s kamarády a zavřela se ve svém vlastním světě v Chuchli, kde se teď cítím jako ryba ve vodě. Začátek nebyl lehký a první měsíce jsem se cítila naprosto neschopně.

Pamatuju si, jak mě Honza v práci neustále kritizoval za to, co neumím. Nevím, co tu má tenhle Honza za funkci, ale tváří se jako král všeho a všichni mě s dotazy posílají za ním. Asi je jeho názor důležitý. Vypadá zvláštně, je to jeden z těch lidí, o kterých nevíte, co si myslet. Pihatý rozcuchaný zrzek s řečmi všeználka. Všechno ví a všechno zná. Nebojí se vám cpát svůj názor a dát náležitě najevo, že věcem rozumí líp než vy. Zároveň slibuje i modré z nebe, aby se každému zavděčil. Umí být sladký jako med a ten nejlepší parťák, a zároveň ten poslední, koho si chcete poštvat proti sobě.

No a tenhle král mě kritizoval za všechno. Úplně všechno. Měla jsem z něj pocit, že mě ve škole nic nenaučili. Nebylo mi nic platné, že všechny programy ovládám líp než spolužáci a s počítačem jsem jedna ruka. Byla jsem k ničemu. Honza si dával záležet na tom, abych to pochopila. Občas jsem nechápala, proč mi tuhle práci vlastně nabídl, když jsem v ní tak strašná. Táta říkal, ať vytrvám, že je to všechno nové. Tak uvidíme. Ale ten báječný pocit, který jsem měla po matuře, byl rychle pryč. Zmizel. Najednou jsem se cítila absolutně neschopná. Pocitu neschopnosti navíc nedodávalo ani odcizení s přáteli. S Pavlou jsme si najednou neměly co říct. To, co nás spojovalo, škola, skončilo a my jsme tápaly, kde navázat. Peťa se se mnou teď nebavil a já se mu vlastně i tak trochu vyhýbala. Tenkrát jsem vůbec nechápala, proč je na mě naštvaný. Mluvil, jako bych mu bodla dýku do zad, jako bych ho zklamala. Já jsem přitom měla naprosto čisté svědomí.

V tomhle mizerném stavu bez přátel, s pocitem, že jsem neschopná, jsem po pár týdnech práce v Chuchli sebrala odvahu a šla za pomyslným králem Chuchle zeptat se, zda si s sebou mohu vzít do práce Jesme. Tahle vzpomínka jako by se stala včera. Celé dny tady sedím a už jsem zase bez ní, stejně jako když jsem byla ve škole. Nesnáším to! Jesminka je boží. V práci si lehne pod stůl a bude spát, ale budeme spolu. Mám strach se zeptat, ale ona je prostě součástí mě a já s ní chci být co nejvíc. Musím to udělat. Otvírám pusu a cítím se bezbranně. Jako bych někomu podávala kudlu a nastavovala mu záda. Zvedám se ze židle a obcházím stůl k Honzovi. Srdce mi tepe. Není cesta zpátky. Nechci být pro změnu zavřená tady, když jsem konečně utekla z vězení školy. Otvírám pusu: „Můžu se tě na něco zeptat?“ nervózně oslovuji vousatého a zarostlého krále Chuchle.

„Co potřebuješ?“ ozve se a propíchne mě pohledem za tlustými brýlemi. Vždycky se tváří tak nad věcí, tak chytře. Patří mezi ty lidi, kteří vás děsí od pohledu, ale přitom jsou milí, a to vás znervózňuje ještě víc. Teda alespoň na mě to funguje. Mám pocit, že mě zastřelí, ale i tak předávám pomyslnou dýku do jeho rukou. „Mohla bych si někdy zkusit přivést do práce psa? Ona je zlatá, lehne si pod stůl a bude spát, vůbec o ní nebudeš vědět, slibuju,“ bez nádechu sypu ven. Čekám, co se stane. „Hm, asi jo, a co je to za psa?“ řekne Honza a já na něj překvapeně civím.

Když spolu mluvíme o psech, poprvé mi Honza není cizí a připadá mi jako lidský tvor. Zjišťuju, že jsme schopní v téhle diskuzi pokračovat hodiny. Když jsem Jesme přivedla poprvé, zajímala mě i její reakce na Honzu. Všimla jsem si totiž, že umí dost dobře odhadnout lidi. Třeba Peťana měla od prvního momentu ráda, jako by ho znala věčnost. U ostatních se to říct nedalo. Hlídala mě jako oko v hlavě a nejednou zaútočila na ožralu, který se ke mně podezřele přibližoval.

Nejdřív na Honzu koukala skrz tlapky, ale během pár minut jí přišel zcela nevinný a báječný. Hmm, Honza? Tenhle namyšlený král, co mě tu shazuje? Nevinný? Asi se mám hodně co učit, vnímám ho úplně jinak. Reakce Jesme mě donutila trochu snížit vůči Honzovi své hradby a opět být víc sama sebou. Je zvláštní, jak je to občas těžké – i když člověk chce. Když jsem nervózní, plácám někdy takové kraviny a vypadám jak idiot. Když nemluvím, lidi si myslí, že jsem namyšlená. Když kolem nikdo není, je tak jednoduché být já, tancovat a blbnout. Mluvit plynule a říkat to, co ve skutečnosti říct chci. Nikdy dřív mě to nenapadlo. I s Peťou, se kterým jsme trávili hodiny na telefonu povídáním nebo kecáním někde venku na lavičce, jsem často měla problém říct, co chci. Vyjádřit, co cítím, nebo jen větu správně poskládat. Byla jsem hodně nervózní, asi i proto, že se mi Peťa už od základky líbil. V jeho přítomnosti jsem říkala věty, které bych nikdy říct nechtěla, dělala věci, které byly stupidní, a skoro ani nebyla sama sebou. Až teď mi dochází, jak moc jsem měla trable být sama sebou i s člověkem, ke kterému jsem měla nejblíž.

Ale za těch posledních pět měsíců se z Chuchle stalo mé nejoblíbenější místo na zemi. Jesme se mnou jezdila každý den do práce a díky ní pro mě bylo jednodušší být i v práci sama sebou. Jesme je pro mě takovým pevným bodem všude, kam jdu. Pomáhá mi být mnou, a jakmile nejsem, přestane mě poslouchat a dělá si, co chce. K tomu mám placenou práci, kde se učím novým věcem a můžu se rozvíjet. Z Honzy se stal úžasný kamarád, se kterým můžu mluvit prakticky o všem. Trávíme hodiny diskuzemi o psech, o chovu, o výcviku, o lidech, o grafice, o vesmíru, občas jen tak filozofujeme a já to miluju.

Všechno se zdá perfektní, každý den je něčím skvělý, maluju si budoucnost a užívám si ten pocit svobody. Poprvé vydělávám peníze a po dlouhé době se cítím, jako že někam patřím. Asi poprvé v životě se s nějakým člověkem cítím stejně skvěle jako s Jesme. Pavla ze střední měla pravdu. Když jsme byly v prváku na klauzurách v zoo a poprvé mě viděla s Jesmínkou pohromadě, řekla, že jsem s ní úplně jiná. Taková celá. A přesně tak se teď cítím, celá a kompletní. Jako by mě doplňovala. Navíc mě tady v Chuchli berou takovou, jaká prostě jsem, a mají mě snad za to i rádi. Myslím. Občas nechápu, co všechno se kolem děje, jak firma přesně funguje, co po mně vlastně kdo chce, ale ti lidi tady! Cítím se na jednu stranu jak v blázinci, ale zároveň doma. Najednou nemám problém říct nahlas to, čeho jsem se dřív bála. Zalepuje to i moji díru v srdci z přerušeného přátelství s Peťanem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z deprese ke štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.