Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mass Effect v nakladatelství

FANTOM Print

Zjevení

Vzestup

Odveta

Klam

MASS EFFECT: ANDROMEDA

Vzpoura na Nexu

Iniciace

Anihilace

Toto dílo je fikce. Jména, osoby, místa i události jsou buď produktem autorovy představivosti nebo jsou využity fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, obchodními podniky, událostmi či lokalitami je čistě náhodná. Vydavatel nenese žádnou zodpovědnost za autora ani webové stránky třetích stran či jejich obsah ani nad nimi nemá kontrolu.

Žádná část tohoto díla nesmí být v žádné podobě a žádným způsobem reprodukována, uchovávána ve vyhledávacím systému či předávána bez předchozího písemného souhlasu vydavatele ani nesmí být nijak rozšiřována v žádné podobě kromě té, v níž byla vydána, přičemž následného kupce se týkají obdobné podmínky.

© 2018 Electronic Arts Inc. EA, the EA logo, Mass Effect, Mass Effect: Andromeda, BioWare and the BioWare logo are trademarks of Electronic Arts Inc. Veškerá práva vyhrazena.

This translation of Annihilation, first published in 2018, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Translation Zuzana Komprdová

Pasáže ze Shakespearova Hamleta a Macbetha byly převzaty z překladů Martina Hilského.

ISBN 978-80-7594-408-5 ePub

ISBN 978-80-7594-409-2 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

PROLOG

Stanice Héfaistos — Calestonská trhlina

Technický specialista druhé třídy Oliver Barthes shlížel na mlhavý, třpytící se závoj galaxie hluboko pod sebou. Na plochém, vyleštěném povrchu jeho uni-nástroje se odrážely hvězdy a rudooranžová mračna mezihvězdného prachu. Bylo už pozdě: 0300. Jeho práce ještě nebyla u konce a on by na místě zabil svého nejlepšího přítele za kousek opravdového masa nebo hrnek pravého ginu. Kdyby měl nějakého nejlepšího přítele. Nebo hrnek. Ještě jedno kolo kalibrací a může se vyspat. Ale Oliver jenom stál na své malé stříbrné přístupové platformě a hltal očima hvězdy jako nějaké pitomé děcko, co poprvé vyletělo na orbitu. Pás galaktického ramene se skvěl na jeho velmi lidském, velmi ne-nebeském předloktí jako uzlovitý sval. Nebo rána.

Samo sebou, že tu nebyl poprvé. Ani zdaleka. I kdyby se opravdu usilovně snažil, dokázal by se Oliver Barthes jen matně rozpomenout na dobu, kdy jeho život nepředstavoval jen řadu raketoplánů, křižníků, stanic, formulářů, smluv, neohrabaných kódů sepsaných někým jiným a mrňavých průzorů v nekonečných jednotvárných stěnách. Dobu, kdy jeho život byl plný zeleně, srdečnosti a vlídnosti. Kdy pod svými nehty cítil skutečnou hlínu, když se každé noci propadal do spánku ve skutečné posteli.

Ale to bylo tehdy. Ještě na Edenu Primě. Ta doba byla pryč. Teď byl na stanici Héfaistos.

Dokonce i teď v 0300 panoval v zařízeních suchého doku na Héfaistu čilý ruch. Byl to čas, kdy ožívali technikové. Všichni mechanikové, inženýři, nakládači i vlezlí budoucí pasažéři zalezli do svých kajut nebo oblíbených barů. A tehdy se technici mohli pustit do skutečné práce. Ne že by to kdokoli jiný viděl Oliverovýma očima. Ostatní viděli jenom plastocel, která je oddělovala od vesmírného vakua. Viděli razanci biotických střel, které by dokázaly ten prostor rozervat na kusy, než by člověk stačil mrknout. Ale neviděli kód, který to všechno umožnil. Kód byl neviditelný a tudíž zapomenutelný. A programátoři byli ještě míň než jen zapomenutelní. Byli přezíraní, nahraditelní a tragicky málo placení. Děti dneska programovaly prakticky od narození. Proč někomu platit majlant za něco tak banálního jako jezení nebo pití?

Dokud se něco nepokazilo, samozřejmě.

Gigantický trup Keelah Si’yah byl prolezlý kodéry jako stará plachetnice korýši. Každý z nich byl napojený na otevřený port, kvůli maximální bezpečnosti všichni přistupovali k lodním úložištím přímo. Oliver zadal příkaz svému uni-nástroji, aby mu dal poslední dávku stimulantů. Jeho žíly se zaplavily, otevřely, uvolnily. Oliver zapomněl na odraz hvězd na svém uni-nástroji, na pravé maso, pravý gin i zelená pole, připravená na setbu. Technický specialista druhé třídy Oliver Barthes natáhl paže směrem k pravoboku kvarianského plavidla určeného pro hluboký vesmír, jako by ho chtěl sevřít do medvědího objetí. Jeho ruce, klouzající po blyštící se plastoceli, aktivovaly gravitační flexory na pracovním obleku a on se vznesl k lodi se zkušenou, téměř akrobatickou elegancí. Klidný syntetický hlas informoval jeho vnitřní ucho o jeho postupu.

Dlaňové flexory: zapojeny. Chodidlové flexory: zapojeny. Kolenní flexory: zapojeny a připraveny. Byl jste autorizován k pohybu ve vesmíru, specialisto Barthesi.

Každý z kontaktních bodů se přisál na své místo se známým, uspokojivým mlask.

„Díky, Helen,“ zasmál se. Helen bylo jedno, jak jí říkal. Nebyla ani plnohodnotná VI. Nebyla to ani ‚ona‘. Jeho Helen nedokázala vnímat o nic víc než pánev na smažení. Ale ten vyrovnaný, soustředěný, náhodně generovaný hlas mu byl během těchhle dlouhých směn dost často jediným přítelem. A svého jediného přítele jste neignorovali jenom proto, že to byl uni-nástroj.

Oliver měl štěstí, že dostal tenhle flek. A dobře to věděl. Andromeda Initiative platila lépe než kdokoli jiný, dokonce i lépe než Aliance. A co bylo důležitější, platila včas. A to Oliver potřeboval. Potřeboval ty peníze a potřeboval, aby přicházely spolehlivě. Oliver znovu letmo sklopil zrak na zamlžené hvězdy na Helenině lesknoucím se povrchu. Jedna z nich byla Sahrabarik. A někde poblíž Sahrabariku se nacházela stanice Omega. A někde na Omeze pobývala asarijka jménem Aria T’Loaková, které Oliver posílat každičký kredit, který vydělal, mimo naprosté minimum, které potřeboval na vyživení svého žaludku a duše. Oliver se otřásl, když si vzpomněl na ty ledové modré oči. Její ledový modrý úsměv. Výraz ve tváři jeho otce, když mu Aria oznámila, že prodala jeho jediného syna mobilní pracovní jednotce se sídlem v Sigurdově kolébce. Nebylo to nic neobvyklého. Končily tak tisíce uprchlíků, které zasáhl útok na Eden Primu (a Noverii, Virmire a další místa) – ztracení, zlomení, kupovaní a prodávaní. Jediná věc, ve které se Oliver Barthes lišil, byla, že jeho pracovní jednotku vedl rozumný a laskavý elkor jménem Lumm, a Lumm umožňoval svým chlapcům koupit si svobodu, pokud a jakmile to dokázali. Co ale Oliver věděl, téhle nabídky starého Lumma stejně nikdo nikdy nevyužil. Chlapi vyhazovali své ubohé výdělky za batarianské víno, holky nebo Kvasar a ti největší zoufalci dokonce za rudopísek^1. Ale on ne. On šetřil, třel bídu s nouzí a hladověl. Na děvčata se nedíval, i když ona na něj někdy ano, i když se chtěl dívat. Pil vodu. Do baru vkročil, jenom když ho Lumm poslal spravit nějaký herní automat na Kvasar, který vydával peníze nějak moc často. Oliverovi šetření, tření bídy s nouzí a hladovění šlo. Měl na to talent. Stejně jako měl talent na debugování lodí. A když mu Lumm vyčíslil cenu za jeho svobodu, Oliver ji zaplatil a nechal si účtenku.

Teď už Oliver nešetřil ani nehladověl kvůli sobě. Alespoň tedy nejen kvůli sobě. Teď se držel plánu na vyplacení svobody svých rodičů. A platby nikdy, nikdy nezmeškal. Platil Arie, aby jim nedávala těžkou práci, a platil jí pravidelné splátky, aby je jednoho dne propustila.

Nebylo lehké to zvládnout. Programátorské výjezdy obvykle trvaly nepříjemně krátce. Nikdy jste nevěděli, kam vás zavede ten další. Nikdy jste nevěděli, kdy bude ten další. Tohle byl nejdelší kontrakt, který kdy dostal. Práce na ostatních plavidlech Andromeda Initiative byly absolutně přímočaré, minimalistické, nic zvláštního, nic extra. Prostě jen „dostat nás z bodu A do bodu B“. Vzít základní šablonu pro křižník na dlouhé vzdálenosti, přizpůsobit ho pro asarijky, lidi, turiany, salariany. Všechny naložit, uspat je na šest stovek let a nechat je probudit se v galaxii v Andromedě, kde na ně budou čekat mnohem lepší zařízení a zdravá, vyvážená snídaně. Rychlé, efektivní, žádné zmatky.

Ale tohle byl džob pro kvariany. A kvariané nikdy nenarazili na loď, ve které by se nechtěli vrtat. Jejich seznam úprav na míru byl dlouhý jako Trhlina. Žádný kvarian by nikdy nevložil svou důvěru v loď, která byla postavená jenom za tím účelem, aby ho dostala z bodu A do bodu B. Protože bod B by se nemusel nikdy objevit. Celý jejich druh žil ve flotile, která brázdila vesmír od systému k systému a čekala, až gethové opustí jejich domovský svět. Místo, které většina z nich nikdy ani nespatřila. Lodě byly jejich matkami i dětmi. Lodě byly jejich domovy. Nevkročili by na žádnou palubu, pokud by neměli absolutní jistotu, že když půjde do tuhého, mohli by na té lodi bez problému žít napořád. A teď, když Andromeda Initiative požádala kvariany, s jejich jemnými hlasy a ptačími rysy, aby umožnili ostatním druhům zaplatit si za jízdenku na jejich šest set let trvající výlet, jejich seznam úprav se začal prodlužovat a prodlužovat. Teď potřebovali, aby lodní prostředí bylo přívětivé k plazím drellům, sloním elkorům, vodomilným hanarům, na čpavku založeným volusům, čtyřokým batarianům… Dvacet tisíc tvorů nacpaných do jedné plechovky jako balík nudlí s různými příchutěmi. A tuhle plechovku nepojmenovali Keelah Se’lai, což byla stará kvarianská fráze vyjadřující „při domovině, kterou snad jednoho dne spatřím“, nýbrž Keelah Si’yah.

„Při domovině, kterou snad jednoho dne najdu.“

Oliver Barthes přejel bříšky prstů po trupu Si’yah. Jací asi byli? Tihle kvariané, kteří se jako jediní z celého svého druhu vzdali toho, pro co žili a dýchali všichni ostatní: honby za Rannochem, honby za domovem. Čím byl kvarian, kterému nezáleželo na jeho domovském světě? Byli vůbec ještě kvariany? Bylo to jako narazit na pár tisícovek lidí, které pranic nezajímal vesmír. Nebo salarianů, kteří nikdy nevěnovali ani jedinou myšlenku vědě. Nebo červené asarijky. Oliver se snažil na tohle téma zapřádat rozhovory v barech na stanici Héfaistos, ale takové věci mu nikdy moc nešly. A proč by koneckonců kterýkoli z těch překrásných mimozemšťanů ztrácel čas vybavováním se s někým, kdo bude z jejich pohledu mrtvý dřív, než se oni ráno probudí? Do galaxie v Andromedě to bylo šest set let. Pro ně už byl přízrak.

Ale za některých nocí… za některých nocí snil o tom, že se tam také vypravuje. Že díky nějakému zázraku byl jeden zdvaceti tisíc útulných, identických kryopodů jeho. A že se jednoho dne také probudí a pohlédne na nový svět. Svět, který ještě nikdo nestihl podělat. Svět, který by mohl pomoci proměnit v ráj. Ale pak se probudil a před očima měl jen promáčknutý trup Héfaista. Jeho tohle nikdy nepotká. On byl až příliš pevně svázaný s touhle galaxií. S Edenem Primou a svými rodiči a Helen a zatracenou Ariou T’Loakovou. Oliveru Barthesovi nebyl nový svět souzený. Oliver Barthes měl už život podělaný. Podělaný od narození.

A tak se pomalu propracovával svou částí jejich nekonečného seznamu a nějak se stalo, že rok života Olivera Barthese utekl jako voda. Dokonce mu začalo na stanici Héfaistos… záležet. I se všemi jejími rozbitými větracími šachtami, selhávajícími dveřmi a naprostým nedostatkem architektonického charakteru. Bylo to drsné místo, jako každá odlehlá stanice. Pokud jste při hádce zhasli světla, existovala pravděpodobnost, že až je zase rozsvítíte, bude na podlaze ležet mrtvola. Místní kuchyně sestávala výhradně ze sušených a zmrazených klínků nudlí a sójových tablet. Ale teď ve 0300, když jste přimhouřili oči, skoro vypadala jako domov. Příšerné, pomyslel si. Jsi jak stará babka! Za chvilku si začneš v kajutě rozkládat dekorační ubrousky.

Oliver si otevřel nový port na kryopalubu Keelah Si’yah a propojil Helen s novorozenými systémy lodi. Povzdechl si. Kódy psané druhými lidmi bylo peklo. On sám se snažil, co mohl, jen co je pravda. Ale cokoli elegantního a funkčního, co se mu podařilo zkompilovat, okamžitě pohltil ohavný zbastlený kód tisíců jiných techniků, kteří strkali své nemotorné pracky do kvarianského koláče. Jednoho dne, pomyslel si Oliver. Jednoho dne si postavím loď hezky od začátku. Jenom já, nikdo jiný. Kompletní VI rozhraní, automatizace hladké jako sníh, systém, který se bude sám kalibrovat i debugovat. Bude to dokonalé. Bude to tak elegantní, že by nad tím i elkor zaplakal. Loď, které nebudou hrozit žádné bugy, ještě nikdo nikdy nesestrojil, ale já budu první. A s takovým žihadlem v životopisu by nemuselo trvat dlouho, než dostanu svou šanci.

Oliver se podíval dolů. Dolů jste se neměli dívat. Stanice Héfaistos byla glorifikovaná orbitální plošina. Její suché doky se vznášely na koncích dlouhých paprsků vycházejících z hlavní části stanice jako paprsky mimořádně ohavného slunce. Podívat se dolů znamenalo pohlédnout do hlubin vesmíru. Mezi vámi a tou nesmírnou hlubinou nebylo nic než modravá blána umělé atmosféry. S největší pravděpodobností byste nespadli – o to se postaraly gravitační flexory, ale mohli jste se pozvracet, omdlít nebo začít vyšilovat. A žádná z těch věcí by vám další práci nezařídila. Ale Olivera zívající chřtán nekonečné temné prázdnoty nikdy neznepokojoval. Prostě mu to nevadilo. On byl člověk, ona byla nekonečná prázdnota. Znali se poměrně dobře a nikam dál nezacházeli. Oliver přejel očima po černé nicotě a sklouzl pohledem na křižující se stříbrné mřížoví, rampy a hrazení, které podpíraly kvarianskou loď. Nenápadně prozkoumal dok, kdyby… no, proč vlastně? Kdyby tam náhodou byl někdo, kdo by mohl vidět, co se chystá udělat? Proč by ho to mělo zajímat? Nedělal nic špatného, vážně ne. Oliver Barthes se ve skutečnosti chystal udělat něco docela pěkného.

Vlastně velmi milého, když jste se nad tím zamysleli. A Oliver Barthes dostane moc pěkně zaplaceno za to, že bude hodný. Dost na to, aby vyplatil své rodiče ze služby pod Ariou T’Loakovou a sebe ze služby pod Lummem. A tou samou výživnou výplatou je jednou provždy všechny zaopatří. A možná, jen možná, až to bude všechno vyřízené, až se jeho rodina usadí a on se konečně bude moci věnovat snům o své vlastní budoucnosti, to bude stačit i na jednosměrnou jízdenku do budoucnosti, vzdálené šest stovek let.

V bludišti ramp a schodů běhali nahoru a dolů technici v jednoduchých pracovních oblecích. Pár sov se opíralo o zábradlí, kouřilo nebo si hýčkalo láhev či jen strnule civělo na nesmírnost lodi, nesmírnost toho, co představovala. Nikdo, kdo vkročil na tuhle loď, už nikdy nespatří domov, leda za pomoci snímače na hodně, hodně velkou vzdálenost. Nikdo z nich si už nepřivoní ke známé květině.

Byla to podivná sebranka, tihle kolonisté ze Si’yah. O nikom z nich se nedalo říct, že by představovali běžné zástupce svého druhu. Což dávalo smysl. Myšlenka, že by byť jen jediný kvarian opustil Flotilu a vydal se do neznáma, aby se už nikdy nevrátil, byla děsivě nezvyklá. A tady jich člověk měl čtyři tisíce na jedné lodi. Byla to loď plná bláznů: tuláků, idealistů, radikálů, vyhnanců, trestanců, umělců a intrikánů. Kvariané neodmítli nikoho, dokud byl schopen zaplatit, něco směnit nebo prokázat, že má pro novou kolonii svou cenu. Nezáleželo na tom, co byl člověk zač. Nezáleželo na tom, co provedl. Si’yah byla pro všechny nový začátek.

Bude to šílené. Oliver si přál, aby mohl být u toho.

Jeho zrak přeletěl po klikatícím se davu. Všiml si drellky s jasným zbarvením, jak ze svých temně zelených rtů vyfoukla do noci kroužek kouře. Nějaký čtyřoký batarian se dohadoval s volusem, který na něj zlobně hleděl svýma truchlivýma a zároveň popudlivýma očima, které podle všeho byly výsadou všech volusských obleků. Párek kvarianů řešil svou nespavost večerní procházkou. Pracovní světla Keelah Si’yah ozařovala obličejové masky jejich environmentálních obleků. Ostatní technici vždycky tlachali o tom, jak taková kvarianka asi vypadá pod svým oblekem, jak by mohli jednu z nich přimět, aby ho svlékla a ukázala jim to, a jak rozhodně tuhle jednu kvarianku bez problému sbalí, než zmizí bůhvíkam. Zato Oliver nad tím nikdy nehloubal. Viděl jejich loď. Viděl jejich kód. Věděl přesně, jak kvarian uvnitř vypadá.

Oliver si nemyslel, že by ho někdo sledoval. Byl si jistý, že se nic takového neděje. Všichni se brodili svými vlastními problémy. Zatraceně, Barthesi, je to jenom audio podprogram, přestaň být paranoidní, pomyslel si. Ale stejně mu něco nesedělo. Oliver nebyl žádný hlupák. Byl jeden z Lummových chlapců. Bylo mu jasné, že jakákoli práce, která si našla cestu do jeho databanky anonymně, která byla tak nechutně dobře placená a která vyžadovala, aby nekladl žádné otázky, měla nejspíš k poctivé práci hodně daleko. Ale kód prošel osobně. Znovu a znovu. Opravdu to vypadalo, že je to přesně to, co mu sdělil jeho kontakt, že to bude: nahrávka hloupoučké staré kvarianské ukolébavky jménem „Můj oblek a já“, která se měla přehrávat spícím kolonistům v jejich kryopodech každé století, než dorazí do cíle. Neškodná záležitost. Sentimentální do té míry, až byla roztomilá. A sentiment nebyl cizí žádnému druhu. Podobné věci se u nových lodí praktikovaly běžně, především v případě spáčů v hlubokém vesmíru, jako byli ti na Si’yah. Obrázky zastrkané uvnitř kryopodů. Malá bedýnka pravého čaje, propašovaná na loď, aby utěšila něčího po domově tesknícího strýčka. Jednoho z techniků, který s Oliverem sdílel pauzu na večeři, si najal nějaký bohatý cvok, aby do všech drellských kryopodů namontoval drobounké vonné schránky, naprogramované tak, aby těsně před rozehřátím spáčů vypustily vůni ušarety. Tato květina kdysi rostla na Rakhaně, jejich nebohém mrtvém domovském světě. Takové úsilí, jenom aby se drellové mohli probudit na druhé straně vesmíru do vůně domova. Jako by sešlo na tom, co pár tisíc ještěrek ucítí jako první věc po ránu! Ale nakonec to asi bylo všude stejné, usoudil Oliver. Kdo ví, proč lidé dělají věci, které dělají, kromě sentimentu. Když se zeptal, proč něco tak nevýznamného vyžaduje takové utajení, za jaké jeho dobrodinec platil, bylo mu řečeno, že nemá jít o nic víc než jen milé překvapení, gesto jednoty a míru pro tuhle nesourodou loď plnou bláznů. Všichni teď byli kvariané. Byli jedna rodina.

Co byste neudělali pro rodinu? Co byste neudělali jen proto, abyste je viděli se usmívat?

Oliver Barthes se nemohl vydat do Andromedy. Nezáleželo na tom, co mu říkaly jeho sny. Ale tohle udělat mohl. Mohl to udělat pro ty, kteří vyrazí daleko za obzor, do divokého neznáma, aby položili základy nové civilizace zrozené z panenské mezihvězdné hmoty. Díky němu se budou moci usmát ze spánku. Sice to asi nebyla nic moc historka pro vnoučata, ale bylo to lepší než nic.

Oliver zavrtěl uvnitř obleku prsty u nohou, aby se zbavil mravenčení. Instruoval Helen, aby nahrála podprogram do servisní matrice kryopodu a vymazala jeho zásah. Pro někoho jako on to bylo snadné. Tak snadné jako nezapomenout zhasnout světla a zamknout za sebou dveře.

„Bůh vás provázej,“ zašeptal Oliver té velké, hloupé, šílené, nádherné lodi. „Spěte sladce.“

„Všechny flexory do bezpečnostního módu. Byl jste autorizován k opětovnému vstupu do stanice Héfaistos, specialisto Barthesi. Příjemný odpočinek.“

„Tobě taky, Helen. Tobě taky. Ať už si dobře vychované malé VI programy chodí zdřímnout kamkoli, hezky se zachumlej a udělej si pohodlí.“

Oliver pomalu sešplhal dolů na svou přístupovou platformu a odpojil gravitační flexory. Jeho nohy znovu vyhledaly kovovou podlahu. Oliver vytáhl databanku a poslal potvrzení o dodání na adresu, kterou dostal. Pak si vyvolal správce účtu a zadíval se na něj jako dítě před cukrárnou. Čekal. A čekal. A pak konečně zhasla známá, skromná čísla jeho drahocenných úspor a nahradila je nová čísla. Úžasná nová čísla. Nádherná nová čísla. Oliver Barthes se vydá spolu s ostatními do nového světa, jen co je pravda. Do světa bezpečí, lásky a rodiny. Do světa, kde na tom, co se stalo na Edenu Primě, sotva sejde.

Oliver si vykračoval po hlavním můstku a bylo mu do skoku. Sundal si helmu a prohrábl si rukou své krátké hnědé vlasy. Svědilo ho strniště – čas se oholit. Ale měl hotovo. Měl hotovo a víte vy co? Opravdu to bylo něco. Dvacet tisíc lidí se bude plavit ledovým vesmírem mezi galaxiemi a poslouchat u toho Svobodné rádio Barthes. Nikdy by si nepomyslel, že přispěje k něčemu zvláštnímu, ale možná přece jenom nakonec přispěl. Nebylo to nic extra zvláštního, jenom trochu. Jen trochu. Oliver položil dlaň na bezpečnostní panel. Představil si tvář své matky, až jí to poví a uvidí v jejích hnědých očích tu drobnou tichou jiskřičku radosti, kterou si pamatoval.

Výtah dorazil. Dveře se neotevřely. Oliver obrátil oči v sloup a několikrát do nich zabušil pěstí. Pitomé věci. Stačil by ani ne den pročišťování toho dozajista zchátralého kódu, aby se to spravilo, ale nikdo se nikdy neobtěžoval. Ráno předloží požadavek na pracovní činnost. Dárek na rozloučenou pro starého Héfa. Ode mě pro tebe, kamaráde.

Oliver znovu praštil do posuvníku na otevírání dveří. Sípavě se rozevřely. Kabina výtahu byla prázdná. Vstoupil dovnitř. Samozřejmě, že to matce nepoví hned zkraje. Vezme je na Citadelu. Oslní je zelenými stromy v Prezidiu a světly kotvících lodí a masovými sendviči v Apollu. Pak jim ukáže apartmán ve čtvrti Zakera, který pro ně koupil. I v tom omšelém výtahu prakticky slyšel matčin hlas. Ach, Ollie, toho je až moc! Budou mít takovou radost. Nejspíš si popláčou. On bude taky plakat. A pak, až budou všichni společně sedět u jídelního stolu, nacpaní k prasknutí a opilí budoucností, jim poví o tom, jak po šest stovek let hrála jeho ukolébavka lodi plné mimozenšťanů. Jestlipak člověk v kryostázi sní? Možná to jednoho dne zjistíme. Společně.

Technický specialista druhé třídy Oliver Barthes vystoupil z výtahu do dlouhé chodby, která propojovala jádro stanice Héfaistos s industriálními obytnými čtvrtěmi. Přidal do kroku. Nemohl se dočkat, až si bude moci jít lehnout a přiblížit se tak o den ke čtvrti Zakera, zeleným stromům a tuku ze skutečného masového sendviče, lesknoucímu se na otcových mozolnatých prstech.

Oliver si stále ještě představoval matčin smích, když z výklenku vystoupila postava v šedé kapuci stažené hluboko do obličeje a střelila ho dvakrát do hlavy.

Postava si krátce prohlédla technikovo tělo, šťouchla do něj botou, aby si byla jistá, a pak pokračovala v chůzi, broukajíc si tlumenou ukolébavku:

Zapěj mi k spánku na moři hvězd

A já budu snít o mém obleku a mně…

Špinavý, nevýrazný kovový strop stanice Héfaistos se tlumeně odrážel v matném povrchu mrtvého uni-nástroje.

Nebudu se bát horka pouštního větru

Ni nečistot vysoko na pralesním stromě

Ani ve vesmíru se chladu nezaleknu

Vždyť já mám svůj oblek a on má zas mě…

1.POVRCHOVÉ RECEPTORY

Veliteli Náměsíčného týmu Senno’Nire vas Keelah Si’yah, vyžaduje se vaše pozornost.

Senna zasténal. Jeho systémem se propalovala oslnivě jasná kaskáda oživovacích léků. Kvarianský zástupce velitele se pokusil převalit na bok a snížit optiku na svém obleku, což dělal vždycky, když zaspal. Nikdy nic nebylo tak důležitého, aby to nepočkalo po dalších pět minut spánku. Jeho oblek nereagoval. Senna tvrdě uhodil loktem do izo-skla. Pokusil se posadit, praštil se čelním plátem své masky o tentýž materiál a padl zpět na úzkou postel. Do očí se mu zabodly špendlíky nelítostného světla. Na displeji jeho helmy vzplály údaje v dávkách zářícího ultrafialového textu.

Status lodi: Loď Andromeda Initiative Keelah Si’yah pracuje v mezích běžných parametrů

Navigační poloha: opoždění 1,26 % oproti plánované trase

Kardiovaskulární stav: dobrý

Odchylky od endokrinních a neurologických norem: ve standardních mezích

Farmaceutická aktivita: intravenózně podávané stimulanty, regeneráty svalové hustoty, analgetikum #4 (dvojitá dávka)

Zpětná vazba holistického obleku: veškeré systémy funkční, žádná vnější narušení

Aktuální hlášení Náměsíčného týmu: žádná závažná hlášení

Stav motoru: konverze eeza 0,7 % nad očekávanou účinností

Skenování krátkého dosahu: za dva týdny, dva dny dojde k průchodu kolem binárního hnědého trpaslíka 44N81/44N82

Komunikace: přijímačová síť nepoškozená a čistá, stahování komunikačního paketu z domovského vysílače úspěšně dokončeno beze ztráty informací, další plánovaný paket za devatenáct měsíců, šestnáct dní

Samodiagnostika z palubních virtuálních inteligencí: všechny pracují optimálně

Následoval nápomocný diagram zobrazující aktuální míru poklesu jeho hustoty kostí (4 %) spolu s doporučenými nápravnými doplňky stravy. V rohu jeho zorného pole blikala nepřečtená zpráva od jeho babičky, Liat’Nir vas Achaz. Byla nahrána před jejich odletem a naprogramována tak, aby se doručila po příletu. Tyhle drobnosti dělaly rodinu rodinou.

Přílet.

Takže už musí být tam. Tady. Doma.

Sennovo srdce se vždycky trochu rozbušilo, když si vzpomněl na svou babičku. I teď se mu zrychlil puls a zaplavila ho drtivá úzkost, jako už od doby, kdy byl malý chlapec a bál se o její bezpečí. Byla tak drobná a křehká. Ale neplatilo to koneckonců pro ně pro všechny? Senna se zhluboka nadechl, aby do plic nasál větší množství silně nasyceného vzduchu ze svého obleku a posílil tak svoje plíce. Liat byla v pořádku. Nic se jí nemohlo stát, vždyť tvrdě spala společně s ostatními kvariany, v hibernaci, v bezpečí. Senna subvokalizovaným příkazem archivoval její zprávu, ať už říkala cokoli a byla nahraná kdykoli, kdysi dávno. Později. Senna nikdy nezalituje toho, že ji vzal s sebou do Andromedy, ale teď by nedokázal unést, kdyby měl slyšet její hlas. Byl by, stejně jako vždycky, příliš pronikavý.

Všechno je v pořádku, pomyslel si. Silný vichr a následný příliv pro všechny lodě na moři. Senna postřehl, jak se mu dech před tváří sráží do mlžných obláčků. Dobře. Výborně. A teď zase jít spát. Spánek teplý a dobrý. Probuzení studené a špatné. Senna mrkáním odehnal nápor mezihvězdných a anatomických informací a znovu se pokusil vypnout svou optiku. Dalších pár minut ničemu neublíží. Veškerá skutečná práce byla za nimi. Co nevidět zakotví v Nexu, pokud už nezakotvili. A jakmile kapitán vydá rozkaz k propojení přechodových komor a odezní to nádherné zasyčení měnící se atmosféry, jeho zodpovědnost za tuto plavbu bude milosrdně u konce.

Znovu se vynořil ten upjatý, bezpohlavní, slova usekávající hlas.

Je mi líto, veliteli Senno’Nire vas Keelah Si’yah, nemohu vám dovolit snížit senzorické vstupy. Vyžaduje se vaše pozornost.

„Unf,“ zabručel velitel Náměsíčného týmu Senna’Nir vas Keelah Si’yah, zatímco jeho kryopod zaplavilo oslnivě bílé světlo. „Au. Ne! Co? Říkala jsi, že je všechno v pořádku!“

Drellská Náměsíčná Anax Therionová, vyžaduje se vaše pozornost.

Anax v okamžení procitla. Její průsvitná plazí víčka překrývající obrovské černé oči sebou rychle zatřepetala. Mysl jí uháněla jako o závod, aby se dostala ze zajetí pěnících narkotik, které jí kolovaly žilami. Její myšlenky se samy stavěly do pozoru s praxí někoho, kdo si za celý život nikdy neužil luxusu probuzení podle své vlastní vůle. Anax vzhlédla a zpozorovala poznámku psanou jejím vlastním rukopisem, zářící na osobním displeji pár centimetrů nad zelenou šmouhou jejího nosu.

Ahoj, Anax! Jsi v kryopodu na kvarianské lodi Keelah Si’yah směřující do galaxie v Andromedě. Je ti třicet jedna let, měříš 1,84 metru, vážíš 77,1 kilogramů a jsi levačka. Jsi členkou Náměsíčného týmu Modrá-7. Tvoje oblíbené jídlo je mango Ataulfo, pocházející z lidského domovského světa. Poslední film, který sis užila, byl Blasto 8: Medúza vždycky žahá dvakrát. Zamysli se nad těmito věcmi. Zapamatuj si je. Prociť je s vědomím, že jsou pravdivé. Gratuluji, nejsi po smrti! Hlas ve tvém uchu je program lodního rozhraní. Každý mu říká K, jako Keelah Si’yah, ale není to živá osoba, a dokonce ani skutečná VI, takže se nemusíš obtěžovat zdvořilostmi. Klidně mu můžeš nadávat, jestli chceš. Uraz jeho mámu. Ráno ti stejně zavolá. Tuhle zprávu napsalo tvoje minulé já, aby nás obě ušetřilo nesnesitelného plýtvání časem kvůli po-stázové dezorientaci a zmatení identity, trvající odhadem dvě hodiny a třicet dva celých pět minut. Není zač. Veselý Přepravní den 219 706. Vítej v Andromedě.

Anax pohlédla na místní časovou a datovou značku v levém rohu své poznámky. Stálo tam: 0200 hod. Přepravní den 207 113.

„Jsem vzhůru, K,“ řekla Anax Therionová klidně. „Dorazili jsme dřív?“

Nikoli, systémová analytičko Anax Therionová. Současná pozice: 110 804,77 světelných let od místa určení. Odhadovaný čas příletu, za předpokladu, že nedojde k žádné změně rychlosti ani kurzu: třicet let, pět měsíců, dvanáct dní, šestnáct hodin a čtyři minuty.

Anax si protáhla dlouhé černě a olivově zbarvené prsty a složila si je na hrudi. „Tak proč jsi mě oživil?“

Vyžaduje se vaše pozornost.

Drellka se zhluboka nadechla. Vnitřek jejích úst chutnal zatuchle, po lécích, stříbřitě. Anax si přejela prsty po oranžových záhybech podél čelisti způsobem, jako když se člověk poplácává po tvářích, aby se probral. Její mysl pádila, aby posbírala své jednotlivé kousky a poskládala je do alespoň trochu užitečného pořadí. Ale dokonce i napůl zmrazená byla její mysl pořád rychlejší než většina – a taky pesimističtější.

„Jak moc jsme v hajzlu, K?“ povzdechla si.

Elkorský Náměsíčný Yorriku, vyžaduje se vaše pozornost.

Uvnitř struktury na Palubě 8 se zapnulo modravé interiérové osvětlení. Nedalo se tomu ani říkat kryopod. Kryopody byly malé, útulné, ergonomické a úsporné. Tohle byla spíš kryogaráž. V přizpůsobeném nákladovém prostoru jich byly naštosované tisíce – konkrétně 3 311. Pod vrstvami izo-skla, kovu a ledu se líně pohnulo něco obrovského a šedého. Truchlivě to potřáslo svou kolosální hlavou ze strany na stranu. Nosový hlas, který se vydral ven, zněl naprosto ploše a monotónně.

„S velkou nelibostí,“ zahučel, „jdi pryč.“

Nemohu jít pryč, zdravotnický specialisto Yorriku. Jsem instalován do paměťového jádra lodi. Pro odinstalování prosím zadejte velicí heslo.

Yorrik udeřil svou sloní přední nohou do stěny ohromného kryopodu. Nepamatoval si, že to je kryopod, a nepamatoval si ani, že se jmenuje Yorrik. A hlavně si ani nepamatoval, co je to paměťové jádro nebo co znamená odinstalování, i když to znělo skvěle. V hlavě cítil bolest… mezi… mezi čichacími kůstkami a myslícím masem. Ano, to znělo správně. Yorrikovo myslící maso bylo právě teď naštvané a tupé. Jeho utrmácený, prastarý metabolismus sotva zaznamenal zpěněný příval stimulantů, dorážejících na jeho nervový systém.

Yorrik mohutným kolenem aktivoval zajišťovací panel svého obřího kryopodu. Ozvalo se zasyčení, jak se vyrovnával tlak. Kolosální tvor vyklopýtal z kryopodu, zakopl o zvýšený okraj té věci a hlučně se skácel na podlahu paluby. Nikdo si toho nevšiml. Ostatní kryopody dál blikaly ve svém zapomnění. Byl to skoro dokonalý pád na zadek, pomyslel si Yorrik otupěle. A nikdo ho neviděl. Jeho hluboký, bzučivý hlas uťal radostné švitoření lodního rozhraní.

„Se suchým sarkasmem: a dobré ráno i tobě.“

Náměsíčný Yorriku, zvyšuji dávky vašeho oživovacího koktejlu. Dodal jsem doplňkové enzymy na vyostření smyslů, senzorické posilovače a antidepresiva a zrychlil jsem váš metabolismus, abych to vše kompenzoval. Předem se omlouvám. Bude to pro vás velmi nepříjemná, leč silně návyková zkušenost. Podle mých propočtů čas potřebný ke standardnímu elkorskému oživovacímu protokolu značně zhorší rozvíjející se situaci. Ohlaste se prosím okamžitě na Radiále. Je zapotřebí vašich lékařských znalostí. Ohlaste se prosím okamžitě na Radiále. Je zapotřebí vašich lékařských znalostí. Ohlaste se prosím…

Yorrik zasténal. Hlasité, nízké zatroubení připomínající zvuk trombónu se rozlehlo v mdlém přísvitu. Jediné, co jeho myslící maso chtělo, bylo něco rozdupat. Nejlépe ten zpropadený hlas. Ale jeho čichací kůstky byly vždycky připravené do akce. Yorrik zakabonil protáhlý šedý obličej a mocně vdechl pachy okolí. Informace přitékaly jedna za druhou. Okamžitě se cítil bystřejší, zakotvenější. Zatuchlý vzduch, antibakteriální mlha, tající námraza. Plastocel, trpká a nahořklá. Jeho vlastní travnatý, ztuchlý pot, horký a kyselý. Vůně hlubokého vesmíru: mrazivý les osvětlený pichlavým, žíravým dýmem stovek miliónů táborových ohňů, žhnoucích v temnotách. Ale pod tím vším bylo ještě něco dalšího. Bylo to daleko. Ne na této palubě ani na té nad ní, ale rozhodně někde na lodi. Něco sladkého a masitého a napuchlého, jako mléko, které se právě chystá zkazit.

Smrt.

2. PRŮNIK

Říká se, že v kryostázi nikdo nesní. V kryu totiž vůbec doopravdy nespíte. Lidé tomu říkají spánek jenom proto, že by se toho jinak nikdo neodvážil, kdyby to nazvali tak, jak to skutečně je. Protože technicky, i když ideálně jen dočasně, je to smrt. A mrtví nesní. Anax Therionová to věděla. Věděla přesně, jak kryopody fungují, do posledního rampouchu. Co za člověka by svěřilo své tělo přístroji, aniž by si k němu napřed dvakrát nebo třikrát nepřečetl manuál od začátku až do konce? Ale přesto, když ještě na stanici Héfaistos ulehla do té skleněné rakve, tak těsně před tím, než jí po onom posledním ledovém závanu atomizovaného hlubokého zmrazení zmodrala její zelená kůže, byla Anax přesvědčená, že ona snít bude. Možná na tom drellové budou jinak. Ze zdravotního hlediska u nich byla spousta věcí jinak. Jen málo z Anaxiných lidí vůbec kdy podniklo skutečné dlouhé plavby, a pokud ano, většinou to byly jednosměrné cesty. Jako ta její. Nebo možná dojde k poruše a ona jako jediná to všechno zakusí, celých těch šest set let mezi domovem a dálavou, uvězněná ve svém těle, ve svých vzpomínkách.

Táhla se před ní dlouhá, potemnělá chodba spojující kryopalubu a Radiálu. Kvůli zakřivení lodi mírně zahýbala. Celá byla z hladkého, úhledného skla a bílého kovu a za normálních okolností ji osvětlovala jasná světla – ale ne nyní. Nyní byla Keelah Si’yah ponořená do temnoty, aby se šetřila energie, zatímco kolem jejího spícího nákladu plynula staletí. Měkké modré směrové osvětlení, běžící souběžně s podlahou, ji nápomocně navádělo k jejímu cíli, ale to bylo vše. Jinak tu převládala tma a pocit neznáma jako v uličce cizího města. Anax Therionová se opřela o jednu neosvětlenou stěnu a sesunula se podél ní k zemi. Přelila se přes ni vlna nevítaných vzpomínek. Její mléčně zbarvená vnitřní víčka se zavřela. Oblaka jako kouř ze zbraní nad skleněnými kupolemi Cnidaria City. Ulice lemované bioluminiscencí. Těžce oddechuji, můj dech mě jako šlépěje předbíhá do temnoty. Myslí si, že se mu podařilo utéct. Plankton nevidí ve svém zběsilém plavání žádnou strukturu. Ale velryba ji vidí. Já jsem ta velryba. Laserový zaměřovač se otře o lopatky cíle jako roj světlušek v létě.

Anax se vymanila ze své vlastní minulosti, minulosti, kterou bezpečně uložila na druhé straně dvou a půl milionu světelných let. Drellská paměť byla dokonalá a nebezpečná. Byla skutečná jako život sám. Když se Anax na něco rozpomínala, prožívala to znovu. Stejně živě, stejně jasně. Zvedl se jí tep tak jako poprvé. Byla tam. Milion mil daleko, na Kahje, mladá kšeftařka s daty, která nikdy nevěnovala galaxii v Andromedě jedinou myšlenku, pronásledující vraha zadními uličkami hanarského města, s jediným cílem: zajistit informace, které měl v hlavě, a předat je Stínovému prostředníkovi^2. Ale to už byla dávná minulost. Jiný život, jiná doba. A přesto, kdyby Anax nedržela svou mysl na uzdě, mohly by ji vzpomínky znovu přepadnout, bez varování, bez milosti. Mohla by se v nich utopit. A její mysl byla po kryospánku všechno možné, jen ne bezpečně upoutaná.

A drellské sny? S těmi se nemohlo měřit žádné video v galaxii.

Ale ona nesnila. Její oči se zavřely na stanici Héfaistos a znovu se otevřely na začátku každého jí přiděleného Náměsíčného cyklu. A bylo to jako zamrkání – tak rychlé, tak hladké. Tedy kromě toho, že ji bolely klouby i hlava a v ústech měla pachuť, jako by se jí tam vydělal vorcha. Ale Náměsíčné cykly teď byly u konce. Tým Modrá-7, její tým, měl na starosti poslední směnu. Vyšel ze stáze, aby ještě naposledy provedl údržbu a kontrolu systémů, než loď zakotví v Nexu v Andromedě. Už žádná další probuzení kromě toho hlavního. Anax Therionová a všichni ostatní na palubě Keelah Si’yah teď měli být v klidu a míru dočasně mrtví. Běda, jestli to nebude stát za to, pomyslela si drellka. Ale bylo zcela jisté, že je nečeká nic dobrého. Loď by ji neprobudila mimo časový plán kvůli sklence noverijského rumu a ovocnému salátu.

„Ať už se potentovalo cokoli, chozením kolem horké kaše se to neodtentuje,“ řekla si Therionová pro sebe. Její hlas se rozlehl prázdnou palubou. Anax vyrazila rychlým poklusem dolů ztichlou chodbou směrem k Radiále. Když vtom se jí v hlavě jako bublinka ve víně vynořila zvláštní myšlenka, která ji vyvedla z míry.

Stínový prostředník byl teď po smrti. Její nejlepší klient, jediný, kterého nikdy nepotkala, jehož hlas nikdy neslyšela. Ať už to byl kdokoli, ať už žil kdekoli, ať už miloval kohokoli nebo ať už rád za dlouhých, osamělých nocí dělal cokoli, byl už polovinu milénia pod drnem. A ona, ona, vychrtlá nervózní malá Anax Therionová, která po většinu dětství neměla denně ani dvě jídla, byla pořád naživu. Kdo by si to byl pomyslel, tehdy před lety, když mísící se barvy deště a neonů Cnidaria City vymalovávaly ulice, že to takhle dopadne?

Radiála byla svým vlastním způsobem okouzlující. Industriální zenová zahrada hluboko v nitru lodi, prostorný černo-modrý šestiúhelník ohraničený z každé strany tlustými stěnami z čirého skla, zašroubovanými do kovových rámů. Bylo to právě zde, kde se sbíhalo všech šest environmentálních zón Keelah Si’yah. Každý člen kteréhokoli druhu na palubě se zde mohl setkávat a komunikovat s ostatními, aniž by musel procházet časově náročnými a otravnými procedurami nezbytnými k tomu, aby ochránily hanary před rozpuštěním ve čpavkových výparech volusských oblastí, plíce drellů před selháním, k němuž by došlo v provlhlých, zatuchlých batarianských zónách, nebo kvariany před rozdrcením v umělé gravitaci, kterou upřednostňovali elkorové. Šestice skleněných panelů fungovala zároveň jako vzduchové uzávěry. Po provedení příprav a po obdržení povolení jste skrz Radiálu mohli opustit kteroukoli zónu nebo do ní vstoupit. Veškerý materiál potřebný pro takové přípravy – hypospreje, gravitační náramky, vzduchové filtry, prostředky na tlumení bolesti, obleky a masky – byl nachystaný v širokém, nízkém válci v centru šestiúhelníku.

Žádná jiná loď Andromeda Initiative nebyla tak pečlivě zařízená. Žádná z nich se nemusela obtěžovat, jelikož každá měla na palubě jen jeden druh. Nechat se naočkovat, nastavit správný tlak, obléci příslušné obleky a přetrpět společně dohodnuté podmínky Citadely na rok nebo dva byla jedna věc. Ale kvariané neochvějně odmítli se byť i jen zabývat myšlenkou, že by nutili šest různých druhů přebývat po celé stovky let plavby do nové galaxie ve smíšeném prostředí, které by nebylo obzvláště pohodlné pro žádnou z nich. Andromeda byla sen, do něhož se doufali probudit. Si’yah byla jejich domovem od okamžiku, kdy se po odletu ze stanice Héfaistos zažehly její hlavní trysky. Praktická, solidní, spolehlivá. A domov by vám neměl způsobovat migrény z nezvyklé gravitace, otravu krve nebo kepralský syndrom. Doma byste měli mít možnost hodit si chapadla na stůl a odpočívat. Kromě toho, pokud by se něco pokazilo, tahle veliká a báječná hromada šroubů se dost dobře mohla stát jejich jedinou kolonií.

Kvariané by si vždycky vsadili na to, že se něco pokazí, a jen málokdy se pletli.

Až dorazí na Nexus, uspořádá se jednání celého Kvóra. V pěti ze šesti výklenků budou sedět zástupci každého druhu na palubě Keelah Si’yah, jeden muž a jedna žena (pokud neklasifikují svá pohlaví odlišně), kteří byli vybráni svými vlastními lidmi ve formálních volbách, které se odehrály ještě před odletem, aby rozhodovali o všem, co by mohlo ovlivnit loď jako celek. Průzkumníci^3, specializovaní lovci domovských světů, kterým byla implantována výkonná nová AI jménem SAM, neboli Simulovaná adaptivní matrice, pro ně najdou planety. A zatímco bude pátrání pokračovat, Kvórum se postará o to, aby si všech těch dvacet tisíc bytostí nešlo vzájemně po krku. Batarianů bylo na palubě jen pár stovek, takže neochotně přistoupili na to, že budou sdílet reprezentaci – a Průzkumníka – s kvariany. Drellové a hanarové, dva druhy, které pojila dlouhá historie, rovněž měli společného Průzkumníka. Kvórum bylo jedenkrát oživeno v polovině cesty, aby zhodnotilo operační status, a neprobudí se až do doby, než dorazí do Andromedy, pokud nenastane stav nouze, který by SAMové a lodní servisní drony nedokázali vyřešit sami.

Ztichlé skleněné výklenky však nyní zely prázdnotou, omývané jen slabým modrým světlem z pohotovostních svítidel přebíhajících nahoru a dolů po podlaze paluby. Žádní Průzkumníci, žádné Kvórum, žádní dychtivé kolonisté, žádný shon a ruch. Žádný protokol si nevyžádal probuzení Průzkumníků ani kolonistů bez účasti Kvóra. Na Radiále se nepohnula ani myš. Jen čas plynul.

Jedinou dekoraci Radiály představovala rozlehlá hydroponní rostlinná výzdoba umístěná na vršku válce se zásobami. Každý z druhů si s sebou na Si’yah láskyplně přinesl květiny ze svých domovských světů a mladá voluska jménem Irit Nonová je naaranžovala do úchvatně důmyslného celku. Během následujících pěti staletí lodní program botanické údržby aranžmá zásoboval vláhou a zastřihával a kytice mezitím rostla. A rostla. A rostla. Bledé bioluminiscenční leriany, mořské kapradiny z hanarského světa Kahje, obklopovaly šarlatové květiny ušarety z válkou zmítané drellské planety Rakhana. Plné fialové oddenky květů onuffri ze savan Dekuuny, kde se prochází elkorové, se vinuly kolem šišek batarianského koření nazývaného ignak, pocházejícího z drsných plání batarianské planety Khar’shan. Pronikavě vonící stříbrné laloky kympny zubatě vykukovaly z houštiny masožravých rostlin z chemických lesů na Irune, domově volusů. Avšak kvariané o svůj domovský svět přišli a ten připadl jejich vlastním výtvorům, vzbouřeným mechanickým inteligencím zvaným gethové. Oni jediní nemohli přispět.

Podle kapitánky, Qetsi’Olam vas Keelah Si’yah, byla kytice hloupá a sentimentální.

„My jsme postavili tuhle loď,“ říkávala Qetsi’Olam. „Ta je snad lepší než kytky!“

Kholai, hanarský kněz, označil celou tu záležitost jako absurdní. Jediní lidé, kteří se budou moci kyticí pokochat, budou Náměsíčné týmy, kmenové posádky zahrnující jednoho zručného člena z každého druhu na palubě, oživované v pravidelných cyklech kvůli kalibraci zařízení, navigačním úpravám, lékařským prohlídkám kryopodů, monitorování komunikace a nyní zjevně taky prořezávání růží. Kholai tehdy naklonil svou purpurovou hlavu v mdlém osvětlení Afrodity, jediného místa na stanici Héfaistos, které se dalo říkat bar, a prohlásil: „Tento jeden uznává, že všechny věci ve vesmíru tíhnou ke zkáze, a přeje si podotknout, že tyto květiny všechny pravděpodobně zahynou ještě před prvním Náměsíčným cyklem, stejně jako entropie jednoho dne pozře všechna stvoření.“

Jeho hanarští následovníci intonovali souhlas, ale polovina posádky považovala názor, že by v centru lodi neměli mít svoji obří květinovou dekoraci, za vážnou urážku jejich kultur. Osyat Raxios, drellský politický uprchlík, informoval Kholaie, že pokud okamžitě nezavře hubu, narve mu prastaré a nesporně překrásné květy ušarety do všech rosolovitých otvorů, pokud nějaké najde. Borbala Feranková, vysloužilá matriarcha zločinecké rodiny Ferankových, tvrdila, že jediný důvod, proč by měl někdo výhrady, je to, že podle něj byly šišky ignaku, a v důsledku toho i batariané, příliš ohavné a nehodné toho, aby sdílely prostor „snobské zahrady“.

„S prudkým hněvem: moje překrásné květiny vezmete jen přes moji mrtvolu,“ zahučel Threnno, elkorský psychiatr.

„My tohle potřebujeme,“ zahřměla Irit Nonová těsně předtím, než praštila jednoho z batarianů, kteří byli proti kytici, do rozkroku. „Potřebujeme něco, na co může ukázat celá loď a říct: můžeme společně růst v míru!“

Brzy se kvůli květinám dohadovala, zuřila a prala se polovina stanice Héfaistos. Velitel Senna’Nir, kvarianský zástupce kapitánky, nakonec předal Irit Nonové šest stonků kelevenu, odrůdy kvetoucího vysokoproteinového celeru, který kvariané vyvinuli a pěstovali v biokomorách jeho rodné lodi.

A tak došlo k prvnímu mezirasovému rozhodnutí, které posádka Keelah Si’yah učinila. Jen málo těch, které budou následovat, se bude znatelně lišit.

Anax Therionová spatřila dvě další postavy, jak se ospale táhnou ke skleněným vzduchovým uzávěrům. Vůdce jejich Náměsíčného týmu, velitel Senna’Nir vas Keelah Si’yah, vyklopýtal na svých ptačích, dozadu prohnutých nohou vpřed. Od jeho fialovo-šedého obleku se odráželo chabé osvětlení. Yorrik, jejich zdravotnický specialista, který byl právě na trojité dávce posílených oživovacích drog, dusal ke skleněné přepážce a čtyřma obrovskýma nohama se odrážel od kovové podlahy jako to nejnemotornější dítě ve vesmíru. Anax na něj zírala. Nikdy neviděla elkora takhle poskakovat. A hádala, že už nikdy neuvidí. Hlava jí třeštila agonickou bolestí, ale ona ji ignorovala. Bolest jí k ničemu nebyla, tak ji odsunula stranou.

Yorrik našpulil a zase narovnal svůj vnější pár rtů. Jiný elkor by mu okamžitě porozuměl. Jediný záškub jeho měkkých šedavých úst by stačil k vyjevení celého oceánu dojmů: drogami navozené mánie, intelektuálního zanícení, nevolnosti, hrůzy i ironického pobavení nad svým vlastním stimulanty ovlivněným chováním. Přirozená komunikace mezi elkory nemohla být obhroublosti mluveného slova vzdálenější. Elkorové komunikovali za pomoci pachů, infravokalizace a mikrogest, které dokázaly vyjádřit rozsáhlý soubor drobných významů, které byly zcela mimo chápání ostatních druhů. Nic na jejich domovském světě, Dekuuně, a dokonce ani na Citadele pro ně nepředstavovalo tajemství. Hanarové to měli podobně. Therionová si nechala geneticky modifikovat oči, aby dokázala vnímat bioluminiscenční projevy hanarského jazyka. Nebyla ale dostatečně prozíravá, aby si nechala provést modifikaci nosu a mohla mluvit elkorsky. Elkorové dokázali pouhým kýchnutím vykomunikovat celou symfonii, avšak nedovedli regulovat své hlasy tak, aby nesly význam, tak jako to dělal zbytek neotesané, věčně žvatlající a skřehotající galaxie. A tak důsledně uváděli každou svou myšlenku příslušným emocionálním kontextem. Yorrik pronesl monotónně: „S nadšením: zdravím. Zdravím. Jaké krásné ráno. Nemyslíte, že je dnes krásné ráno? S ohromnou radostí: jaká hrozná katastrofa myslíte, že se udála?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anihilace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.