Sestry ve zbrani
a písni

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rebecca Rossová

Sestry ve zbrani a písni – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Bena –
moji lásku, můj refrén

Devět božstev
a jejich pozemské relikvie

Magda, bohyně matka, vládnoucí slunci:

Prsten se slunečním kamenem – zaručuje svému nositeli božské uzdravení *

Irix, bůh otec, vládnoucí nebi:

Nebeský plášť – poskytuje moc nad počasím a živly*

Ari, bohyně noci:

Hvězdný šál – chrání svého nositele, je nezničitelný a odráží zbraně

Nikomides, bůh války:

Meč Požírač – zaručuje převahu nad zbraněmi protivníka, které mění v prach; rovněž ruší účinek kouzel.

Acantha, bohyně osudu a moudrosti:

Vševidoucí koruna – zajišťuje svému nositeli ochranu před kouzly, umožňuje vidět minulost, přítomnost i budoucnost toho, na koho se dívá*

Euthymius, bůh země a tvorstva:

Zlatý pás – poskytuje nositeli spojenectví všech zvířat

Loris, bohyně vodstva a moří:

Perlové náušnice – umožňují dýchat pod vodou

Pyrrhus, bůh ohně (uvězněný pod zemí):

Ohnivý kámen – vznítí plamen, kdykoliv se na něj foukne

Kirkos, bůh větru (padlý):

Okřídlený náhrdelník – umožňuje svému nositeli létat*

* relikvie se nacházejí na neznámém místě

První svitek

Náhrdelník ukovaný z větru

1.

Evadne

Evadne stála pod olivovým stromem a sledovala, jak Maia šplhá a svírá přitom nůž v zubech. Slunce právě zapadalo, ale vítr byl stále ještě teplý – dýchal od západu, kde hned za hájem vířilo Origenské moře. Než nastane večer, určitě se rozbouří; Evadne to cítila ve větru. A pak přijde zítřek; den, na který její rodina čekala osm dlouhých let.

Ještě jednou se vyspím a uvidím ji, pomyslela si Evadne a úplně zapomněla, proč stojí mezi olivovníky, dokud nezaslechla, jak Maia při šplhu sklouzla a zachytila se pahýlu větve. Strom se otřásl na protest, ačkoliv Maia byla nejmenší z rodiny a sahala Evadne stěží po ramena. Trvala na tom, že právě ona bude šplhat.

„Může nás někdo vidět?“ zeptala se Maia, jakmile znovu získala rovnováhu. Vyslovovala nejasně, protože v zubech ještě stále svírala nůž.

Evadne se rozhlédla po háji. Byly v jeho samotném středu; na trávu dopadaly odlesky světla a větve šuměly ve větru. Z dálky slyšela zvuky z vily – hlasy a smích. Oba jejich otcové jsou jistě spolu, lisují olej na druhé straně pozemku.

„Jsme samy, Maio.“

Maia uřízla větev a nechala ji padnout na zem, přímo Evadne k nohám. Pak uřízla další, její nůž zaškrábal o kůru kmene.

„Myslíš, že to tvůj táta pozná, Evi?“

„Že jsme je odřízly z božského stromu?“ Evadne posbírala zelenostříbřité listy a vzhlédla k Maie, která balancovala na pokroucených větvích. Představila si, jak skrze tyto zkroucené větve padá k zemi bůh se zlomenými křídly. „No, jestli to táta pozná, prostě mu řeknu, že to bylo pro Halcyon, co na to může říct?“ odpověděla.

Maia bleskově vyměnila jednu starost za druhou. „Myslíš, že mě Halcyon zítra pozná?“

„Jsi její sestřenice, samozřejmě, že tě pozná.“ Ale navzdory zdánlivému sebevědomí Evadne v duši užíral tentýž strach. Neviděla Halcyon osm let.

Evadne si pamatovala to ráno, kdy Halcyon odjela – prožívala ho znovu ve vzpomínkách už tolikrát, že se jí o něm i zdávalo. Evadne bylo devět, se zavázaným kotníkem se opírala o berli a postávala na dvoře. Halcyon bylo tehdy dvanáct, vlasy měla spletené do dvou copů a svoje věci zabalené v cestovním vaku. Čekala, až s tátou pojede do města Abacu.

„Nejezdi, nejezdi,“ plakala Evadne a tiskla se k sestře.

Ale Halcyon se jen usmála a řekla: „Já musím, Evi. Bohové si to přejí.“

„Neříkej jí o tom,“ pokračovala Maia a posunula se na další větev, „ale kdysi jsem na tvoji sestru žárlila.“

„Já taky,“ přiznala Evadne a překvapeně si uvědomila, že ten plamen žárlivosti ještě existuje, stále ještě v ní plane. Já taky, zopakovala si v duchu. Žárlím na Halcyon, i když nechci žárlit.

Maia přestala s řezáním a Evadne se na okamžik polekala, že svoje tajné myšlenky vyslovila nahlas.

„Nechápej mě špatně,“ pospíšila si Maia s vysvětlením. „Ulevilo se mi, že někdo v naší rodině konečně podědil něco dobrého. Halcyon si zasloužila se proslavit. Ale… přála bych si, abychom ty a já taky něco měly.“

„Ano,“ souhlasila Evadne.

Ona s Maiou byly jako ostatní členové jejich rodiny. Bez magie. A to proto, že jejich předek, svržený bůh, před staletími padl z nebes přímo do tohoto olivového stromu a zlámal si křídla. Nebo tak to alespoň vypráví legenda. A proto se Evadninu otci nelíbilo, když na něj kdokoliv sahal, šplhal po něm nebo z něj sklízel plody. Ale také to byl počátek. Počátek tohoto háje a jejich rodiny.

„Proč by byl bůh tak bláhový?“ stěžovala si Evadne často matce, když spolu tkaly na stavu. „Měl úplně všechno. Proč by se toho vzdával?“

Ve skutečnosti její hněv pramenil z toho, že nebyla schopná magie, byla obyčejná a předurčená k tomu žít stejně nudný život každý den, dokud se neobrátí v prach. A to všechno proto, že se Kirkos rozhodl padnout.

A její matka se jen usmívala něžným, ale moudrým úsměvem. „Jednou to pochopíš, Evi.“

No, Evadne věřila, že už to pochopila. Určitě to bylo tak, že Kirkos letěl nad tímto kusem země, nad hájem zvaným Isaura, a uviděl smrtelnou ženu, jak sklízí olivy. A zamiloval se do ní tak vášnivě, že se vzdal své nesmrtelnosti a moci, aby mohl zůstat na zemi s ní, žít jako smrtelný muž, pečovat o háj po jejím boku, dát jí děti a být pohřben vedle ní.

Pokud by některý z jeho potomků chtěl znovu postoupit výše u dvora, nebylo by to pro zděděnou magii, ale pro nějaký jiný dar nebo schopnost.

Což Halcyon dokázala.

„Myslíš, že jsme nasbíraly dost?“

Maiin dotaz přivedl Evadne zpět do přítomnosti. Pohlédla na svoji otep olivových ratolestí. „Ano, to je víc než dost. Měly bychom vyrazit zpátky. Mámy si budou dělat starost, co nám tak dlouho trvá.“

„Třeba si pomyslí, že jeden z bohů letěl nad hájem a – doslova – propadl lásce k nám,“ prohodila Maia vesele a seskočila ze stromu. Byl to v jejich rodině častý vtip, ale Evadne se i tak zasmála.

„Blesk nikdy neuhodí dvakrát na stejné místo, Maio. Mrzí mě, že tě zklamu.“

Sestřenice kráčely spolu hájem a pak pokračovaly po hlavní cestě, která se vinula až nahoru k vile. Evadne zlobil kotník většinou jenom v zimním období. Ale dnes ji bolel, navzdory mírnému počasí a chystající se bouři. Každý krok hájem byl nepříjemný. A když si všimla, jak Maia pokukuje po lemu její tuniky, která se táhla po trávě, potřísněná špínou, uvědomila si, proč se Maia nabízela, že na strom vyleze.

„Copak kulhám až tak moc, Maio?“

„Ne, jenom jsem přemýšlela o tom, jak těžké bude dostat všechnu tu špínu z tvého oblečení.“

Evadne zavrtěla hlavou, ale nedokázala se ubránit úsměvu. Jejich tuniky byly jednoduché, dlouhé a bez rukávů, vyrobené z bílého plátna. Oděvy byly na rameni sepnuté broží a v pase převázané splétanými koženými pásky. V chladném období měnily plátno za vlněné tuniky a pláště barvy země: cihlové, zelené nebo šedé. Tyto barvy splývaly s barvami přírody a tiše hlásaly jejich společenský status, který byl nejnižší u jejich dvora.

Kolikrát Maia s Evadne i jejich matky naříkaly nad skvrnami, které háj každodenně zanechával na jejich rouchu? Dny, kdy se pralo, všichni nesnášeli.

Ale jednou, jen jednou v životě, přísahala si Maia, pravděpodobně až bude stará žena a nebude jí už záležet na tom, co si ostatní myslí, oblékne se do vznešeného nachu, jako kdyby byla sama královna Nerine.

Děvčata došla zbytek cesty v tichosti. Evadne rozptylovala bolest v noze, bolest vyvolaná pracovním úsilím, které v poslední době její rodina vynaložila při přípravách na Halcyonin návrat. V minulých dvou týdnech byli všichni doslova sedření, snažili se, aby se vila leskla jako nová mince, jako místo hodné dívky, která postoupila na vyšší místo u Obecného dvora.

Sklidili to nejlepší ovoce a provedli první lisování oliv, během kterého se lisuje olej tak hustý, až je prohlášen za posvátný. Vyvětrali pokrývky, aby voněly letním povětřím, a vydrhli kachle a fresky, až se leskly. Naplnili všechny lampy olejem a připravili si ty nejlepší šaty. Halcyonino jméno zaznívalo z jejich úst často a s úctou, jako jméno bohyně, a Evadne i její rodina nechali příslibem její přítomnosti naplnit každičký kout i chodbu vily.

Než zítra zapadne slunce, Halcyon z Isaury bude doma. A jaké příběhy bude asi vyprávět Evadne a Maie? Příběhy o světě mimo háj, které se lesknou přítomností vyšší třídy a měst a tunik tak jemných, až na slunci vrhají duhové odlesky. Bude to jako otevřít truhlu pokladů, jako božská relikvie, kterou Evadne může jen obdivovat, ale ne se jí dotýkat či si ji přivlastnit.

I ona snila o povýšení na jejich dvoře. O tom, že za sebou zanechá hlínou potřísněné tuniky a větrem rozcuchané vlasy a sezónní práce pozemkového správce. Že na ni ostatní nebudou shlížet svrchu jen proto, že pracuje v olivovém háji.

Evadne zavrhla touhu po povýšení; nikdy k tomu nedojde, tak proč se jí nemůže zbavit? Znovu se soustředila na svoji sestru a pokoušela se představit si, jaké to asi bude se s Halcyon znovu setkat, obejmout ji po tolika letech odloučení… Projel jí záchvěv radosti smíšené s nervozitou. Co z toho vycítí Halcyon více? Všeobjímající pocit štěstí, nebo špetku závisti?

Dívky došly na nádvoří vily, kde u brány čekal posel a zvonil, aby ho vpustili dovnitř.

„Jaké zprávy asi tak může přinášet?“ zavrčela Maia pod vousy. „Že máme platit ještě vyšší daň z oleje?“

Ano, to byly skutečně nejnovější zprávy – vyšší daně z půdy a produktů. Cena za sklenici druhotného oleje bude brzy stejná jako daň, která se platí na konci sezóny.

„Na,“ prohlásila Evadne a vtiskla olivové snítky Maie do náručí. „Vezmi je dovnitř. Já zjistím, co tu chce.“ Přešla po vyhřáté dlažbě a otevřela bránu.

Posel si otráveně povzdechl. Oprášil si prach z tuniky a prohlásil: „Zvoním na ten zvonec už bezmála půl hodiny!“

„Odpusť, posle, naše rodina připravuje vilu na zítřejší příjezd hosta.“ Hosta, jako kdyby snad Halcyon byla někdo cizí. Evadne v očekávání pozdvihla obočí. „Jaké zprávy nám přinášíš?“

Posel vytáhl zapečetěný svitek papyru. Byl pomačkaný, což svědčilo o jeho dlouhé cestě z královského města Mithra. „Nový dekret, dle příkazu královny Nerine.“

Kdysi vyvolával pouhý zvuk královnina jména v Evadne zvědavost a naději. Královna Nerine vládla Corisandu a všem se ctí a spravedlivě. Její profil byl vyražen na stříbrných mincích akkia a Evadne se častokrát dívala na minci ve své dlani a pokoušela se zapamatovat si královninu tvář, jako by snad jednoho dne mohla stanout na jejím místě.

Ale to bylo před lety. Před tím, než nové zákony a daně začaly dopadat čím dál tíživěji na obecný lid.

Zlomila pečeť a rozrolovala papyrus s vědomím, že posel neodejde, dokud se nepřesvědčí, že si zprávu přečetla.

Z příkazu Nerine, královny Corisandu, potomka božské Acanthy, vládkyně Obecného dvora i Magického dvora, paní Origenského moře:

Od tohoto dne dále, tedy od sedmnáctého dne měsíce Lukostřelce, se dává na vědomí a zapisuje do análů, že prostý člověk, pokud by přišel k vlastnictví božské relikvie, již nebude považován za člena Magického dvora. Velká pokuta bude vyměřena každému majiteli relikvie, který neodevzdá svůj objev Magické radě sídlící ve Škole osudu.

Evadne s neurčitým výrazem ve tváři dekret srolovala. Posel se otočil, nasedl zpátky na koně a vyrazil do další vesnice. S cinknutím zavřela bránu a hlavou jí táhly myšlenky na bohy a jejich relikvie.

Existovalo devět relikvií. Vlastně nyní jen osm, jelikož Kirkos po svém pádu již nebyl považován za božstvo. Magda, bohyně matka vládnoucí slunci, Irix, bůh otec vládnoucí obloze, a jejich šest božských potomků: Ari, bohyně měsíce a snění, Nikomides, bůh války, Acantha, bohyně osudu a moudrosti, Euthymius, bůh země a zvěře, Loris, bohyně vodstev a moří, Pyrrhus, bůh ohně, a Kirkos, bůh větru.

Před staletími, když království Corisandu vzniklo, devět bohů a bohyň přišlo na zemi a žilo mezi smrtelníky. Jedli pokrmy smrtelníků, pili jejich víno a spali v jejich postelích. A tak jejich magie pronikla do krve smrtelníků a narodily se děti s magickými schopnostmi.

Ovšem ne každé dítě podědilo magický dar bohů. Byla to nestálá věc, přeskočila syna nebo dceru, nebo třeba celé generace. Sledování rodokmenu se brzy stalo obsesivním koníčkem vyšších tříd, které domlouvaly sňatky a počítaly generace a marně se snažily předpovědět, kdy se v rodině narodí další mág.

Když si bohové a bohyně uvědomili, jaký rozruch vyvolali, opustili říši smrtelníků, vrátili se do svých vil v nebesích a nechali se uctívat na dálku. Ale každý z nich zanechal na zemi něco ze svého majetku, svoji relikvii plnou magické síly. Bohové je ukryli po celém Corisandu v naději, že je najdou obyčejní lidé, kteří nemají magické schopnosti. A tak začala éra lovců relikvií. Nalézt a vlastnit relikvii znamenalo, že člověk mohl ovládat malý zdroj magie bez ohledu na svou obyčejnou krev. Mohl se stát členem Magického dvora. Až dosud, pomyslela si Evadne s frustrovaným povzdechem.

„Co se tam píše?“ volala na ni Maia, která se vykláněla z okna.

Evadne dekret přinesla nahoru své sestřenici a pak se dívala, jak se při jeho čtení mračí.

„To je směšné! Proč by královna vůbec vydávala takový příkaz?“

„Vypadá to, že Magický dvůr je už unavený z obyčejných občanů, kteří vstupují do jejich kruhů,“ odvětila Evadne. „A stěžovali si na to tak moc, že královně nezbylo nic jiného než vydat zákon.“

Maia stiskla edikt v prstech. „Bratrovi se to líbit nebude.“

„Jako kdyby snad hodlal objevit božskou relikvii.“

„To je fakt,“ souhlasila Maia. „Lysander stěží pozná východ od západu. Ale zajímalo by mě, jestli strýc Ozias nakonec nějakou relikvii našel.“

Ozias odešel z háje, když byla děvčata ještě malá, aby se stal lovcem relikvií, což popudilo a zklamalo oba jejich otce. Mezi třemi bratry došlo k rozkolu ohledně Kirkovy relikvie. Ozias věřil, že náhrdelník padlého boha byl pohřben spolu s ním v olivovém háji a oni by měli vykopat bohovy kosti, aby ho našli. Gregor a Nico mu to odmítali dovolit, a tak Ozias odešel a zřekl se rodiny.

Nečekali, že strýce Ozia ještě někdy uvidí.

„Není to moc pravděpodobné,“ odpověděla Evadne. „Můj táta si myslí, že Ozias skončil v lomech Mithry, kde většinou končí všichni lovci relikvií.“

Maia svraštila nos. „Při bozích, doufám, že tam strýc Ozias není! Tam se posílají všichni vrazi z obecného lidu.“

„Lovci relikvií často zabíjejí, aby získali to, co chtějí.“

„Ty máš ale morbidní myšlenky, Evi. Pojď, zapomeň na dekret a pomoz mi uplést věnce pro Halcyon.“

Nervozita znovu sevřela Evadne útroby, když se její rodina shromáždila v jídelně k večeři. Hovor se nejprve soustředil na nový edikt – Lysander byl, jak se čekalo, rozčilený – ale hovor na toto téma se brzy vyčerpal; byly zde mnohem důležitější věci k řešení. Jako Halcyon.

Evadne s Maiou seděly na zemi a splétaly olivové ratolesti do věnců – každý člen rodiny zítra bude mít jeden na hlavě, aby Halcyon uctili. Splétání dodávalo Evadne útěšný pocit užitečnosti, dokud se Lysander nerozvalil na podlahu vedle nich a nezačal obírat listy z větví.

„Lysandere, přestaň!“ okřikla ho Maia.

Lysander svoji sestru ignoroval a utrhl další list. Pořád ještě měl vztek kvůli novému dekretu; všichni věděli, že by chtěl také hledat relikvie, ať již s požehnáním rodičů, nebo bez něj. Přál si být prvním z rodiny, kdo vstoupí na Magický dvůr.

„Jsem zvědavý, kolik jizev asi teď Halcyon má,“ prohodil.

V místnosti se rozhostilo ticho. Evadnin otec Gregor ztuhnul ve svém křesle, kus chleba namočeného v omáčce na půl cesty do úst. I Evadnina matka Phaedra, která zašívala roztržený plášť, ustala v práci, jako kdyby její ruce zapomněly, co dělat s jehlou a nití.

Teta Lydie, matka Maii a Lysandera, rozsvěcela olejové lampy, protože poslední zbytky slunečního svitu se vytratily otevřeným oknem – a zatvářila se šokovaně nad synovými slovy. Ale byl to nakonec strýc Niko, kdo zareagoval jako první. Vousatou tvář měl zvrásněnou od dlouhých hodin mžourání ve slunečním svitu, a bylo vidět, jak mu vlnité vlasy už prokvétají šedinami, když se skláněl nad párem sandálů, které opravoval na klíně.

„Nebude mít žádné, Lysandere. Pamatuješ přece, jak je Halcyon mrštná. Nikdo ji nedokázal porazit. A i kdyby nějaké měla…inu, budou znamením úspěchu.“

Napětí v místnosti povolilo a všichni začali vzpomínat na Halcyon. „Pamatujete, jak v závodě porazila všechny kluky z vesnice?“ pronesla teta Lydie hlasem překypujícím hrdostí. Místností nyní probleskovaly plameny ohně jako tanec zlatého světla a stínů.

„Nikdo ji nedokázal porazit,“ souhlasila Maia. „Pamatuju si na toho zlého kluka z Dree. Vzpomínáš na něj, Evi? Myslel, že ji dokáže překonat v zápase, ale ukázala mu, že se plete – a to hned dvakrát. Složila ho k zemi jediným úderem. Fantazie.“

Ano, souhlasila Evadne, pamatovala si na to. Uvila další dva věnce, a když se venku konečně strhla bouřka, vstala a chystala se jít do postele.

„Ale Pupo!“ zvolal její otec. „Ještě jsme dneska večer nezpívali! Ještě nemůžeš jít spát.“

Její táta by nejraději zpíval každý večer, pokud dokázal přesvědčit Evadne, aby zpívala s ním. A také měl rád přezdívky. Před dlouhým časem vymyslel přezdívky oběma svým dcerám: Halcyon byla „Proutek“ a Evadne byla „Pupa“. Pupa jako kukla hmyzu. Když se Evadne dozvěděla, co to znamená, byla naštvaná, dokud jí neřekl, že to je stadium transformace, kdy se motýl připravuje roztáhnout křídla. Od té doby spolu hráli hru na hledání kukel v olivovém háji.

„Promiň, otče,“ odpověděla Evadne. „Ale jsem moc utahaná. Dneska večer s tebou bude zpívat Maia.“

Maia přestala s pletením a zůstala na ni koukat s otevřenou pusou. „Kdo, já? Já neumím zpívat!“ Lysander zafuněl na souhlas, čímž si od Maii vysloužil plácnutí.

„My všichni budeme dneska večer zpívat,“ prohlásila Phaedra a odložila šití. „Kromě tebe, Evi. Vím, že si potřebuješ odpočinout.“

Její rodina začala zpívat Píseň sklizně a Evadne vyklouzla z místnosti. Pomalu kráčela po schodech do horního patra a pak chodbou do své ložnice.

Když vstoupila do svého pokoje a zavřela za sebou dveře, zjistila, že je tam úplná tma. Lampa asi vyhořela. Přešla místnost ke stojanu lampy a bosýma nohama si hledala cestu, když vtom ucítila, že podlaha je mokrá. Zastavila se a zahleděla se na okno – bylo otevřené, okenice poletovaly v poryvech bouřlivého větru. Byla si jistá, že je před večeří zajistila.

V tu chvíli to ucítila. Někdo byl v místnosti a pozoroval ji ve tmě. Slyšela, jak dýchá, chrapot snažící maskovat se zvukem deště.

Dýku měla na polici, jen o pár kroků dál. Evadne se po ní vrhla, až ji pravý kotník tím prudkým pohybem zabolel. Ale v tu chvíli se z temnoty vyloupl stín a zadržel ji. Chladná ruka té postavy uchopila Evadne za zápěstí a přitáhla ji čelem k sobě. Evadne zalapala po dechu, aby mohla zakřičet, ale druhá ruka jí okamžitě zacpala pusu. V tom sevření byla něžná síla, zaváhání, které Evadne přimělo uvědomit si, že… ten cizinec jí nechce ublížit, jen si přeje, aby byla zticha.

„Evadne.“ Dívčí hlas, který se na jejím jménu zlomil jako vlna na skále.

Evadne se nepohnula, ani když ruka z jejích úst zmizela. Neviděla vetřelkyni do tváře, ale najednou cítila její přítomnost… vysoká a štíhlá, závan kovu a deště na pokožce, známá kadence jejího hlasu, který posledních osm let žil jen v Evadniných snech a vzpomínkách.

„Evadne,“ zašeptala dívka znovu. „To jsem já. Tvoje sestra Halcyon.“

2.

Evadne

„Halcyon?“ Evadne se váhavě natáhla a její prsty spočinuly na chladných šupinách. Šupinách, jako u hada. Netvora. Zaskočeně ruku stáhla, ale pak si uvědomila, že to byla jen Halcyonina zbroj. Toužila pohlédnout sestře do tváře, ale tma jí v tom bránila. „Co tu děláš? Kdy jsi přijela? Čekáme tě až zítra večer!“

„Evadne,“ pronesla Halcyon znovu, tentokrát ztěžka a váhavě.

Evadnino nadšení se rozplynulo.

Něco nebylo v pořádku.

„Uvědomuji si, že jsem přijela o den dřív,“ začala Halcyon. „A omlouvám se, že jsem tě dnes večer překvapila, ale chtěla jsem vidět nejdřív tebe.“

„Nech mě rozsvítit lampu,“ prohlásila Evadne a natáhla se po Halcyonině ruce. „Pojď, posaď se na postel.“

Tenhle pokoj kdysi patřil jim oběma. A Halcyon ho měla pořád uložený v paměti, jak si Evadne uvědomila, když její sestra potmě našla svoji postel. Evadne zatápala po lampě a rozžala ji ohnivým kamenem. Chvěla se, když se konečně otočila, aby pozdravila svoji sestru.

Halcyon byla nádherná.

Pleť měla opálenou z dlouhých dní tréninku na slunci a havraní vlasy, které jí spadaly až k ramenům, se leskly deštěm. Tvář měla stále dokonalou, lícní kosti o něco výraznější, ale oči rámované dlouhými řasami nesly stále stejný medový odstín, obočí klenuté a elegantní. Paže měla samý pletenec svalů a poseté drobnými jizvičkami, ale ty ji nehyzdily. Bylo to, jak říkal strýc Nico: znamení jejího úspěchu, doklad, čeho dosáhla v tréninku a jak je zdatná s mečem, oštěpem a štítem. Nyní z ní byla bojovnice v královnině armádě, členka Bronzové ligy.

A pokud by snad jizvy na jejích pažích někomu nestačily, její roucho jasně dokládalo, kým je.

Tuniku měla nabarvenou jasně rudou barvou, barvou armády, a sahala jí jen po stehna. Na ní spočívala těžká armádní zbroj. Kyrys měla vyrobený z bronzových šupin a dva nárameníky připevněné vepředu řemeny. Řemeny byly také nabarveny a ozdobeny propletenými hady, kteří představovali Nikomida, boha války. Tyto symboly měly Halcyon v bitvě chránit zepředu i zezadu. Řemeny sandálů měla vyvázané křížem nahoru na lýtka a zašněrované až pod koleny.

V té zbroji a oděvu připadala své sestře neznámá. Jako cizinec.

Evadne před ní v úctě poklekla, hrdá na to, kým se Halcyon stala. Halcyon, její sestra, hbitá a silná. Dívka, která byla povýšena k Obecnému dvoru.

Halcyon se usmála, sklonila se a sevřela Evadninu tvář v dlaních.

„Ach, podívejme na tebe, sestřičko,“ zašeptala. „Jsi tak krásná. A ty vlasy! Přesně jako tatínkovy.“ Dotkla se jejích nezkrotných kaštanových vln. „Tolik jsi mi chyběla, Evi. Chyběla jsi mi každý den, co jsem odjela.“

„Stejně jako ty mně, Hal.“

„Proč klečíš, pojď si sednout vedle mě!“ Halcyon ji vytáhla nahoru a Evadne se uvelebila vedle ní na posteli.

Na okamžik byly tiše. Evadne nevěděla, co říct, přestože shromažďovala otázky celé roky.

Nakonec ticho ukončila Halcyon. „Řekni mi, jaké dobrodružství jsi zažila, zatímco jsem byla pryč! Naši rodiče jsou určitě v pořádku, že? A Maia? A Lysander je pořád tak příjemný jako vždycky?“

Evadne se zasmála a pomyslela si, že od té doby, co Halcyon odjela, se toho zase tolik nezměnilo. Začala jí vyprávět novinky o rodině i o olivovém háji. Byly to jejich společné kořeny a Halcyon bedlivě naslouchala a vyptávala se na úrody a sklizně a lisování oleje. Vyptávala se na roční období, která v její nepřítomnosti nadále míjela. Deště a bouře a sucha, období dostatku i nedostatku.

„Ale dost už o olivovém háji,“ prohlásila nakonec Evadne, když její pozornost sklouzla k nebezpečně se lesknoucí Halcyonině zbroji. „Já chci slyšet o legii.“

Halcyon sklopila pohled ke svým dlaním. Evadne si uvědomila, že sestra má pod nehty cosi tmavého. Nejdřív si myslela, že to je špína, ale bylo to něco jiného. Jako zaschlá krev.

„Legie,“ pronesla Halcyon a znělo to vyčerpaně. „Kde mám vůbec začít?“

Začni od začátku, chtěla ji prosit Evadne. Začni u toho dne, kdy jsi odjela do Abacu.

Kdosi zaklepal na dveře a kouzlo okamžiku se rozplynulo. Halcyon bezhlučně vyskočila na nohy; celé její tělo se napjalo a ruka jí sjela ke kostěnému jílci kopisu, malého meče, který jí visel po boku v kožené pochvě.

Evadne zírala na sestru, zaskočená její obrannou reakcí. Bylo to, jako by Halcyon očekávala na druhé straně dveří nějakého nepřítele, ne jejich otce, který něžně zavolal: „Pupo? Pupo, ty jsi ještě vzhůru?“

Vteřina ticha. Halcyon zírala na dveře doširoka otevřenýma očima a Evadne hleděla na Halcyon se srdcem splašeně tlukoucím v hrudi. Něco s její sestrou nebylo v pořádku.

Další zaklepání. „Evi?“

Halcyon se prudce obrátila a upřela na Evadne zoufalý pohled: „Prosím, Evi – já tě prosím, neříkej mu, že jsem tady.“

Ale proč? téměř vydechla Evadne, ale pak si všimla, jak má sestra obočí nakrčené obavami, a začala se bát, že by její sestra mohla utéct ven oknem.

Rychle vstala a naznačila sestře gestem, aby se postavila ke stěně za dveře, takže pokud by otec nakoukl do pokoje, neviděl by ji.

Halcyon poslechla. Evadne pootevřela dveře a našla za nimi tátu s ospalým úsměvem.

„Ach, dobře. Bál jsem se, že jsem tě vzbudil.“

„Ne, otče. Potřebuješ něco?“ Evadne stála pevně na prahu, jako živá překážka, aby nemohl Halcyon zahlédnout ani koutkem oka.

„Přemýšlel jsem o zítřejším večeru. O Halcyonině návratu,“ prohlásil Gregor a zívl.

„Ano?“

„Co bychom jí měli zazpívat? Máma navrhla Píseň věčné noci, protože kdysi bývala Halcyoninou nejoblíbenější. Ale možná bychom měli zpívat něco jiného? Neměli bychom třeba vybrat válečnou píseň? Třeba by se jí teď líbila víc, co myslíš?“

Evadne polkla. Koutkem oka viděla Halcyon skrývající se u stěny – její zbroj odrážela odlesky ohně, z vlasů jí ještě kanul déšť a hruď se jí zdvihala a klesala, jak se pokoušela dýchat tiše.

Evadnino zaváhání vzbudilo v Gregorovi obavy.

„Pořád chceš se mnou zpívat, že, Evi?“

Provinile se zarděla. „Ale samozřejmě, otče. Hrozně ráda s tebou budu zítra večer zpívat a myslím si, že Halcyon by se Píseň věčné noci líbila.“

Gregor se začal znovu usmívat a pohlédl Evadne přes rameno do míst, kde u stěny čekala Halcyonina postel plná čerstvě vypraných a složených pokrývek. Ve tváři měl vepsanou radost; jeho prvorozená dcera bude brzy doma; zaplní to prázdné místo, které se ve vile i v olivovém háji vznášelo od chvíle, kdy odjela.

„Ještě něco, otče?“

Gregor políbil Evadne na čelo. „Zavři si okenice, Pupo. Pouštíš sem bouřku.“

Evadne se zasmála – tiše a nervózně, ale její otec si toho nevšiml a už mizel v chodbě.

Zavřela dveře a upřela na Halcyon pohled plný otázek. Její sestra pomalu klesla na podlahu, ve tváři byla popelavá. Už nevypadala jako divoká bojovnice, jako neporazitelná dívka. Vypadala vyděšeně, a proto se i Evadne cítila vyděšeně.

„Halcyon? Co se stalo?“

Její sestra zavřela oči, jako kdyby to nebyla otázka, ale úder.

„Hal?“ Evadne ji uchopila za rameno, jemně, ale naléhavě.

Halcyon se na ni omámeně zahleděla.

„Musíš mi říct, co se přihodilo,“ zašeptala Evadne.

„Evi… myslíš, že bys mi dokázala najít něco k jídlu a k pití? Nedokážu si vzpomenout, kdy jsem naposledy jedla.“

Evadne toto odhalení šokovalo, ale pak si uvědomila, že to jediné, co Halcyon nese s sebou, je její kopis v pochvě a čutora zavěšená přes rameno.

„Ano. Ale nejdřív tě vysvlečeme z té zbroje. Můžeš si lehnout do svojí postele a odpočívat a já ti přinesu něco ze spíže.“ Evadne pomohla sestře vstát a odvedla ji do postele. Halcyon se posadila, ale neučinila žádný pokus se vysvléct.

Evadne si nebyla jistá, co dělat, a tak si pospíšila zavřít okenice, než jejich tlukot znovu přivolá otce. Když pak zase pohlédla na Halcyon, zjistila, že si její sestra konečně lehla.

Evadne vyklouzla z pokoje. Pohybovala se vilou tak tiše, jak jen uměla, dolů do spíží. Ale srdce jí zběsile tlouklo, slyšela ho až v uších, jako bubny…

Před čím utíkáš, sestřičko?

Co jsi udělala?

3.

Halcyon

Takhle to být nemělo, pomyslela si Halcyon, zatímco naslouchala, jak Evadne tiše odchází z místnosti. Měla se vrátit domů s radostí a se ctí. Ne jako uprchlice, která se plíží oknem do pokoje své mladší sestry.

I když tohle kdysi býval i její pokoj. V jiném životě.

Ulehla na svou postel z dětství a vtiskla tvář do pokrývek. Vdechovala vůni minulých dní, směs slunce a mořského větru se zeleným kouzlem olivového háje, až to nedokázala snést a přiměla se vstát.

Ten pokoj vypadal přesně tak, jak si ho pamatovala. Evadnina strana plná drobností a svitků. Její strana prázdná a minimalistická, až na stěnu nad postelí, kde byla barvou přemalovaná freska baziliška. Tohle kdysi býval pokoj strýce Ozia, ale když před mnoha lety odešel, dostala ho děvčata. Eva se prastarého ještěra na stěně bála, a tak Gregor neměl na výběr a musel jej přemalovat. Halcyon bazilišek nikdy nevadil – i nyní začala pozorovat praskliny ve stěně, kde byly ještě patrné záblesky malby.

Halcyon přepadla nevolnost, a tak se natáhla, aby se opřela o stěnu, přímo o přemalovanou fresku, a po zádech jí začal stékat studený pot. Chovat se normálně a skrýt před Evadne únavu si vyžádalo zbytek jejích sil. Ale to bylo umění, které se bojovníci učili hned v prvním roce tréninku: jak se vybičovat k výkonu, a pak ještě víc, i když si připadali, jako by už neměli ani špetku sil. Vždycky máte ještě nějakou sílu, řekl jí velitel, když se dvanáctiletá Halcyon zhroutila na zem vyčerpáním. Stál nad ní, jeho stín jí poskytoval určitou úlevu od žhnoucího slunce, a díval se, jak zvrací. Myslela si, že umře, ale nesvinula se do klubíčka, ne, když se na ni díval on.

„Vstaň,“ řekl jí. „Vždycky máš ještě nějakou sílu, ze které můžeš čerpat. Musíš zjistit, kde se skrývá, a začít ji ovládat.“

A ona nezačala sténat to nedokážu jako ostatní dívky z prvního ročníku. Ačkoliv si v tom okamžiku plném bolesti kladla otázku, proč se rozhodla stát zrovna bojovnicí legie; klidně mohla být přijata mezi vozatajky nebo lukostřelkyně nebo veslařky. Ale ne… Halcyon chtěla být pěší bojovnicí. Bylo to nejtěžší, nejnáročnější. V jejích představách si pěšáci dobývali největší slávu.

Halcyon se napřímila, ruce jí sklouzly ze stěny, nevolnost přešla. Zahnala vzpomínky na velitele a na posledních osm dní. Přešla do Evadniny části pokoje, kde přebývaly barvy a život, a soustředila pozornost na voskovou tabulku, která spočívala na sestřině dubové truhle.

Ve vosku byl pořád ještě patrný Halcyonin rukopis. Překvapeně se pro tabulku natáhla, začala ji studovat a srdce jí zjihlo vzpomínkami.

Byla to šifra, kterou s Evadne vymyslely – jazyk, který znaly jen ony dvě. Jazyk inspirovaný přírodou – stromy a květinami, ptáky a vážkami, horami a dešťovými mraky.

Byl to Halcyonin nápad. Tajný jazyk „Haleva“ spatřil světlo světa, když se snažila Evadne rozveselit.

Evadne se právě učila číst a psát obecným jazykem a božským jazykem. Vášnivě věřila, že zdědí dar magie i přesto, že je dcerou Kirka. A nikdo se tu nevinnou naději nepokoušel uhasit. Dokonce ani Halcyon, která sledovala svou malou sestru, jak bere do ruky brk a učí se psát písmena a slova a s nadějí očekává, že se v nich probudí magie.

Magie, navzdory všem svým tajemstvím, byla ve svých volbách přímočará. Pokud ji dítě zdědilo, projevila se v psané podobě. O jejím projevu se nikdy nedalo pochybovat. Halcyon tomuto jevu nikdy úplně neporozuměla, ale slyšela to vysvětlovat asi takto: mágové vysílají magii svojí dominantní rukou, ať již levou, nebo pravou. A když dominantní rukou píší, jejich slova odmítají zůstat na papyru. Slova mizí nebo sklouzávají z okraje nebo se mění v něco jiného, jako kdyby žila vlastním životem. Ale ve skutečnosti je to magie, která oživuje rukopis.

Když se Evadne naučila psát, začalo být její rodině jasné, že patří k obecnému lidu, stejně jako oni všichni. Ale Evadne tomu odmítala uvěřit. Ani když její inkoustem vyvedená písmena zůstávala tvrdošíjně upoutána na papyrus, bez pohybu a bez magie.

„Jsem si jistá, že se magie v mém písmu projeví zítra,“ opakovala Evadne Halcyon každý večer, když se ukládaly do postele. „Jsem zvědavá, jaké to asi je na Škole osudu. Myslíš, že mě máma s tátou pošlou do školy rovnou?“ Škola osudu byla školou pro mágy. Každé dítě, které projevilo magické schopnosti písmem, se posílalo do Školy osudu, která se nacházela v královském městě Mithra. Tam se vzdělávaly v magii až do dospělého věku. Tak to bylo požadováno v zákoně.

A Halcyon ležela v posteli a poslouchala, jak Evadne spřádá svoje pohádky o magii a škole, jako kdyby bylo jisté, že tam bude chodit.

„Musíš jí pomoct to pochopit, Halcyon,“ požádala ji nakonec matka. „Evadne nemá magii a ty jí musíš pomoct to zklamání unést.“

A v tu chvíli se zrodila jejich šifra, Haleva. Halcyon pomohla Evadne vytvořit jejich společný magický jazyk, což zmírnilo bolest v Evadnině prostém, nemágovském srdci. A také jim to přineslo hodiny a hodiny zábavy, kdy si vzájemně posílaly vzkazy a přiváděly tak Lysandera k vzteku a Maiu k fascinovanému údivu.

Vrzly dveře.

Halcyon ztuhla a zaměřila pozornost na vstup do pokoje – ale byla to jen Evadne, která se vracela s pytlíkem jídla a láhví pod paží.

„To jsem jenom já,“ uklidňovala ji Evadne a Halcyon se uvolnila. „Vidím, žes našla naši starou šifru.“

Halcyon pohlédla na voskovou tabulku. „Tys ji nikdy nevymazala, ani po všech těch letech?“

„Jak bych mohla vymazat jedinou magii, kterou jsem kdy poznala?“ usmála se Evadne a vykročila k sestře. V tu chvíli si toho Halcyon povšimla. Toho lehkého kulhání.

„Evadne,“ vydechla a pohlédla na sestřinu pravou nohu vykukující zpod lemu tuniky. „Tebe ten kotník pořád ještě trápí?“

Evadne na okamžik zaváhala. Téměř jako by se za to styděla, jako by jí bylo trapně.

„Ach. Ne, obvykle ne. Jenom v chladném období,“ zamumlala a pokračovala v chůzi. Pokoušela se své kulhání skrývat, což Halcyon podráždilo, ale Evadne jí podala jídlo a pivo a Halcyon poznala, že o tom nechce mluvit.

Posadily se vedle sebe na Evadninu postel, vosková tabulka ležela mezi nimi, a Halcyon se začala přehrabovat v pytlíku s jídlem. Celý minulý týden přežívala o lesních plodech, ořeších a ukradené cizrně. Občas měla i rybu nebo zajíce, pokud měla čas lovit, což bylo málokdy, vzhledem k tomu, že ji pronásledoval velitel. Když vytáhla medový dort, začaly se jí sbíhat sliny. Patřil k jejím oblíbeným. Jedla pomalu, vychutnávala si ho a naslouchala, jak déšť bubnuje na okenice. Věděla, že by si jídlo měla rozdělit. Ale přesto ještě vytáhla dva fíky a oba je bez zaváhání zhltla.

Evadne byla zticha. Obtahovala prstem voskové symboly Halevy a pak se zeptala. „Proč jsi přijela dřív, Hal? A proč ses vplížila mým oknem?“

Halcyon polkla poslední sousto fíků a zavázala vak. Věděla, že přišel čas. Upila pár doušků piva z láhve, kterou jí sestra přinesla, a pokoušela se vzpomenout si na řeč, kterou si připravila.

„Jsem v průšvihu, Evi.“

Evadne trpělivě čekala na vysvětlení. Když nepřicházelo, podotkla: „To mi došlo. Ale v jakém?“

Halcyon vydechla. „Nemůžu ti říct podrobnosti. Bez ohledu na to, jak moc bych si to přála.“

„Ty mi nevěříš?“

Ta slova zabolela, ale Halcyon je ihned odrazila. „Svěřila bych ti svůj život, Evadne. Proto jsem si vybrala tvoje okno.“

Evadne znepokojeně odvrátila pohled.

Halcyon si povzdechla a natáhla se pro její ruku. „Nemůžu ti to říct, protože tě chci chránit.“

„A před čím mě chceš chránit?“

„Podívej se na mě, Evi.“

Chvilku to trvalo, ale Evadne se jí nakonec zadívala do očí.

„On sem zítra přijede,“ zašeptala Halcyon a cítila, jak jí Evadne pevněji stiskla ruku.

„On? O kom to mluvíš?“

„Velitel mé legie. Lord Straton.“ Halcyon na vteřinu zaváhala. „Před osmi dny jsem spáchala zločin. Neměla jsem to v úmyslu, ale stalo se to a má ruka je tím vinna.“

„Co jsi…“

„Neřeknu ti, jaký zločin, Evi. Ale není to proto, že bych ti nevěřila, ale proto, že on nesmí vědět, že jsi mi pomohla. Až lord Straton přijede, řekne ti, co jsem udělala a proč mě pronásleduje – a ty musíš být překvapená, stejně jako naši rodiče. Jinak bude vědět, žes mi pomohla. Rozumíš tomu?“

Evadne mlčela, ale Halcyon slyšela, jak se jí zrychlil dech. „Tys před ním utíkala? Celých osm dní?“ zeptala se pak.

Halcyon přikývla. Byl to neuvěřitelný výkon, že dokázala přelstít lorda Stratona a unikat mu tak dlouhou dobu jen s čutorou a kopisem. Znovu si ho představila, jak táboří někdo v okolí, mračí se do bouře a ptá se sám sebe: Kam asi utíkala?

Než nastane úsvit, tak to bude vědět. Uvědomí si, jak blízko je k Isauře, a přijde.

„Co kdybys zůstala tady, Hal? A promluvila si se svým velitelem, až dorazí? Pokud ten zločin byl jen nehoda, jak jsi říkala, určitě to pochopí.“

„Ne. Nepochopí, Evi. Jestli mě chytí…“ Nedokázala větu dokončit. Částečně proto, že ji ta představa opravdu děsila, a částečně proto, že vlastně netušila, co by Straton přesně udělal.

Evadne zbledla, jako by začínala upadat do šoku. „On by tě nezabil, že ne?“

A Halcyon, přestože si to hrozně přála, nedokázala zalhat. „Já nevím, Evi. A proto mě nesmí chytit.“

Evadne vstala a začala přecházet v kruhu. Nakonec se zastavila přímo před Halcyon a chraplavě zašeptala: „Já tě můžu ukrýt, Halcyon. Pamatuješ na ty mořské jeskyně u pobřeží? Jak tam Lysander uklouzl a zlomil si ruku? Můžu tě tam teď odvést.“

Halcyon něžně odpověděla: „To je velkorysá nabídka, Evi. Ale ty mě nesmíš ukrývat. Lord Straton na to přijde a nebude nijak laskavý, až se z tebe bude snažit vypáčit pravdu. Musím utíkat a ty nesmíš vědět, kam jdu.“

Čekala, že Evadne bude protestovat. Ale sestra ji znovu překvapila. „Co ještě potřebuješ? Jídlo? Jiné oblečení? Můžeš dostat nějaký převlek.“

Halcyon nabídku téměř přijala, rukou už sklouzávala k opasku zbroje, dychtivá ji setřást. „Ale moje zbroj… Kam bys ji ukryla, Evi?“

Evadne se kousla do rtu a rozhlédla se po pokoji. Nebylo kde ji ukrýt. Halcyon po sobě nesmí zanechat stopy.

„Měla bych si ji nechat,“ řekla Halcyon a vstala. „A přineslas mi víc než dost jídla, sestřičko. Díky.“

Evadne nevypadala přesvědčeně. Jídlo vydrží možná tak den, to Halcyon poznala podle váhy vaku. Ale nemohla riskovat, že by Evadne odnesla ze spíží ještě něco dalšího. Jejich matka by si toho mohla všimnout.

Evadne přešla k oknu a otevřela okenice. Dovnitř vrazil vítr s deštěm a rozcuchal jí dlouhé vlasy.

Halcyon ji následovala a její sandály zanechávaly na mokré podlaze blátivé stopy.

„Uvidím tě ještě někdy?“ zašeptala Evadne vyděšeně, když tam stály bok po boku a hleděly do noci.

„Ano. Až pro mě bude bezpečné vrátit se domů, tak se vrátím. To ti přísahám.“

Evadne hleděla ven do bouře, nedokázala říci sbohem.

Halcyon se vyšvihla na parapet. Pak se na Evadne ještě jednou ohlédla a zašeptala: „Neboj se, sestřičko.“

Evadne se zprudka nadechla, ale Halcyon neměla čas zjistit, jestli chtěla ještě něco říct.

Spustila se z parapetu po pevných úponcích rostlin, které obrůstaly celou stěnu vily. Šplhala dolů, klouzala po vlhkém zdivu a brzy našla pevnou zem. Stála tam v dešti a přemýšlela, kterým směrem se vydat.

Po obloze proletěl blesk a ozářil hory, které se tyčily na severní hranici Isaury.

Halcyon se vydala směrem k nim, zatímco zemí otřásal hrom. Slyšela sténání stromů v olivovém háji, větve se kymácely a listí šustilo v bouři, a když cítila, že ji Evadne už nemůže vidět, klesla na kolena do bahna a rozvzlykala se.

Držela ten žal v hrudi celé dny, od chvíle, kdy se stala ta nehoda. Potlačovala jej v naději, že emoce pominou. Pláč jí nyní poskytl určitou úlevu, ale ne natolik, aby utišil bolest v jejím srdci.

Neohlížej se zpět, poručila si a otřela si slzy a déšť z tváře. Věděla, že by viděla Evadniny okenice stále otevřené a její postavu zarámovanou zlatavým světlem ohně. Věděla, že by se odplazila zpátky k ní.

A tak Halcyon vstala, upřela oči na temný hřeben severních hor a rozběhla se.

4.

Evadne

Straton dorazil, přesně jak Halcyon předpověděla, právě když slunce začalo klesat po obloze k západu. Evadne byla v zahradách s Maiou, ve stínu vily sklízely byliny, když uslyšela vzdálený klapot kopyt. Okamžitě přestala pracovat a prsty jí uvízly ve svazku oregana. Cítila, jak se zem chvěje, když se velitel blížil k jejich domu. Vytrvalý, rozhněvaný rytmus.

Odvrátila tvář od Maii, aby skryla strach, který jí svíral útroby.

„To musí být Halcyon!“ vykřikla Maia a se širokým úsměvem vyskočila na nohy. „Poběž, Evi!“ Rozeběhla se po kamenné pěšině, která se stáčela do dvora. Evadne se pomalu postavila.

Ve vile náhle propukl chaos výkřiků a vzrušeného pobíhání. Gregor a strýc Nico přiběhli z olivového háje; Phaedra a teta Lydie přispěchaly po pěšině od olivového lisu. Dokonce i Lysander vyrazil ze stodoly, celý od slámy.

Evadne dorazila na dvůr jako poslední.

Brána byla otevřená v očekávání Halcyonina příjezdu. Gregor a Phaedra stáli vpředu, objímali se pažemi kolem pasu a dychtivě očekávali něco, co nikdy nepřijde.

Když už byla Evadne přesvědčená, že ji to napětí zabije, dorazil velitel. Proklusal branou Isaury na tom největším koni, jakého kdy Evadne viděla. Za ním deset dalších bojovníků na zpěněných koních, kteří vypadali, jako kdyby na nich ulpěla pěna z moře. Bojovníci byli oděni v těžké zbroji; slunce se odráželo od jejich bronzové výzbroje a helem, až skoro bolelo se na ně dívat. Nesli meče, kopisy, toulce šípů, sekyry a kopí.

Co jen Halcyon udělala, že ji takto pronásledují?

„Je má dcera s vámi, pane?“ zeptal se Gregor a studoval tváře bojovníků, kteří je obklopovali. „Nemůžeme se dočkat, až ji znovu spatříme.“

Straton mlčel. Sklouzl pohledem z Gregora a prohlížel si rodinu, jednoho po druhém. I on hledal Halcyon. Přilbu měl ozdobenou černobílými koňskými žíněmi, se kterými si pohrával vítr. Jeho pohled konečně spočinul na Evadne. A tam zůstal a zkoumal její tvář.

Evadne ztuhla hrůzou.

„Chystal jsem se zeptat na to samé tebe, Gregore z Isaury,“ odpověděl velitel a odvrátil od Evadne pohled. „Halcyon není s námi, ale možná ji viděl někdo z vaší rodiny dnes ráno, nebo snad v noci?“

„Ne, my jsme ji ještě neviděli, pane. Očekáváme její příjezd dnes večer.“

„Vskutku,“ opáčil Straton suše. „Jelikož na ni oba čekáme, možná bych mohl se svými válečníky s vámi dnes povečeřet a oslavit její návrat domů.“

Gregor a Phaedra si vyměnili kradmý pohled. Konečně jim došlo, že něco není v pořádku.

„Samozřejmě, můj pane,“ pronesla Phaedra příjemným hlasem, navzdory náhlému napětí. „Pojďte dovnitř a občerstvěte se.“

Straton sesedl a Lysander s klopýtnutím vyrazil vpřed, aby se mu postaral o koně. Velitel znovu pohlédl na Evadne. Věděl, že je Halcyoninou sestrou. Proto ji nepřestával zkoumat pohledem. Zdvihl ruku a dal signál svým válečníkům.

Ti se rozdělili na pět dvojic a obrátili koně zpět k bráně. Vyrazili od Isaury všemi směry, na jih, na sever, na východ i na západ. Evadne věděla, že se chystají prohledat hory i olivový háj.

Běž, Halcyon, modlila se v duchu. Utíkej rychle, sestřičko.

„Copak to dělají?“ přemítala Maia nahlas.

Lydia se prudce otočila, uchopila dívky za ruce a odváděla je do vily. „Pospěšte si, vy dvě. Běžte se umýt a oblékněte si svoje sváteční šaty. A pak přijďte do kuchyně a pomozte nám připravit slavnostní večeři pro Halcyon.“

„Ale Halcyon tady ještě není,“ namítla Maia.

„Udělejte, co říkám,“ odpověděla Lydia přísně, ale nedívala se na Maiu; hleděla na Evadne.

Jediné, na co Evadne dokázala myslet, bylo, že si její teta všimla chybějícího jídla.

Evadne vešla do vily a zamířila rovnou k vědru na mytí. Byla špinavá ze zahrady, a tak si vydrbala ruce. Zoufale toužila cítit něco jiného než hrůzu.

„Myslíš, že Halcyon má průšvih?“ vyptávala se Maia, když se postavila vedle Evadne.

Evadne se vyhnula jejímu pohledu. „Já nevím.“

Nechala sestřenici se umýt a pospíchala, jak jen to šlo, nahoru po schodech do svého pokoje.

Halcyonina deka byla pomačkaná, jak si na ni na chvíli lehla. Evadne ji honem přeskládala a urovnala. A pak si všimla, jak vypadá podlaha. Sluneční svit, který sem dopadal oknem, zvýrazňoval Halcyoniny šlépěje na dlažbě.

Evadne si svlékla tuniku a namočila ji do vědra. Pak poklekla a umyla podlahu, rozzlobená a plná stesku. Takhle dnešní den neměl vypadat.

Jakmile byla podlaha čistá, Evadne otevřela svoji dubovou truhlu a našla svou nejlepší tuniku – tu, kterou si šetřila na dnešek. Byla bílá a lem měla zdobený zelenými révovými ratolestmi. Oblékla si ji a přepásala koženým opaskem. Pak se natáhla po dvou mosazných brožích, které jí matka koupila jako dárek. Měly tvar olivových věnečků a Evadne si jimi sepnula tuniku na ramenou. Ruce se jí přitom chvěly.

Neboj se, sestřičko.

Vyhlédla z okna. V dálce se tyčily Daciaské hory jako klouby boží ruky. Evadne zapřemítala, zda se Halcyon utekla skrýt zrovna tam, ale pak si pomyslela, že by to bylo bláhové, kvůli hoře Euthymius.

Euthymius byl nejvyšším vrcholem v království, a přestože ho Evadne nemohla ze svého okna na Isauře vidět, věděla, že hřeben Daciaských hor vede k němu. Nikdo nechtěl žít ve stínu hory Euthymius, kde se obavy zhmotňovaly a strach měl moc bloudit po zemi v podobě přízraků, kde se v srdci hory nacházely brány do Podsvětí.

Jako malá se Evadne hory Euthymius příšerně bála, jako všechny děti z Corisandu. Euthymius, bůh země a zvěře, si zemi nárokoval již před staletími, během doby, kdy devět bohů přebývalo mezi smrtelníky. Euthymiův bratr Pyrrhus, bůh ohně, si bláhově odnesl kameny z té hory a vdechl jim oheň. Pak zanechal „žhavé kameny“ jako relikvie po celém království, k velké radosti obecného lidu, který pak mohl zapalovat ohně bez velké námahy. Brzy víc lidí uctívalo Pyrrha než Euthymia a Euthymius začal žárlit. Rozzlobil se, že jeho bratr použil pro svůj magický oheň kusy země. A začal vymýšlet způsob, jak se za to Pyrrhovi pomstí.

Netrvalo mu to dlouho.

Pyrrhus si přál vytvořit průchod pod zemí, aby mohl zrealizovat svůj sen o Podsvětní říši. Euthymius spolu se svou sestrou Loris, bohyní vod, uzavřel s Pyrrhem dohodu, že budou kutat v srdci hory a vytvoří pro něho bránu. Ale aby Pyrrhus došel až k bráně, musel překonat vrstvy země a vody, které pohltily všechen jeho oheň. Pyrrhus byl jediný bůh ještě přítomný na zemi, uvězněný za svými vlastními dveřmi v hoře, která byla ironicky pojmenována po jeho bratrovi. A proto byl čas od času na zemi cítit jeho hněv, když se celá země chvěla. A všechny chrámy po celém království – i ty, kde byl uctíván Euthymius – nikdy nenechaly svůj plamen vyhasnout tak, jako Pyrrhus.

Evadne zavřela okenice. Zachvěla se, jako vždycky, když pomyslela na horu Euthymius a boha ohně uvězněného pod zemí.

Ne, Halcyon nepoběží do hor. Dokonce i ona se bojí hory Euthymius, pomyslela si, když scházela zpět do přízemí vily.

Cítila přítomnost lorda Stratona, jako kdyby na dům padl temný stín. Pomalu se vydala chodbou ke kuchyni, když vtom uslyšela promluvit svého otce.

„Musím se vás zeptat, lorde Stratone, proč jste sem pro Halcyon přijel? Udělala má dcera něco, čím si vysloužila tuto návštěvu?“

Muži byli v jídelně. Dveře zůstaly pootevřené, a tak se Evadne zastavila ve stínu za nimi a naslouchala.

„Myslím, že bychom měli počkat a nechat Halcyon, aby tuto otázku zodpověděla sama, až přijede,“ odpověděl velitel.

Očividně neměl pochyb o tom, že jeho válečníci ji najdou a přivlečou do domu v hanbě.

Evadne zaskřípala zuby; v tu chvíli ho nenáviděla.

Raději odešla do kuchyně, kde její matka, teta Lydie a Maia už byly v pilné práci, přinášely mísy s ovocem a na plotně ohřívaly nekvašený chléb.

Nikdo nemluvil.

Evadne otevřela dveře do sklepa, aby přinesla dva korbely piva. Když se vrátila do kuchyně, čekal na ni Gregor.

„Pupo.“ Hlas jejího otce zněl neuvěřitelně klidně. „Lord Straton s tebou chce mluvit. Přines mu korbel piva, zodpověz jeho otázky a pak se sem okamžitě vrať. Není čeho se obávat. Ničím ses neprovinila.“

Jenže ona věděla, že to není pravda.

Našla v příborníku ten nejhezčí pohár a naplnila ho pivem. Její rodina přihlížela jako nehybné sochy v chrámu – a možná proto se dokázala pohybovat s elegancí – protože věděla, co se stane.

Vešla do jídelny.

Velitel seděl na lavici jejího otce, nohy měl natažené a kotníky překřížené. Zbroj měl potřísněnou blátem a kolem sebe rozložené zbraně. Konečně si odložil přilbu a Evadne mu viděla do obličeje.

Straton měl husté obočí a výrazné tváře. Pleť měl ošlehanou povětřím a zjizvenou z bojů. Tmavé vlasy zastřižené nakrátko a prokvetlé stříbrem. I když byl klidný a nehybný, jeho přítomnost dominovala celé místnosti.

Evadne mu předložila občerstvení. V náhlém záchvěvu nervozity ulila přes okraj džbánku. Kapky piva dopadly na velitelovu zjizvenou ruku – a byla to veliká ruka, která by snadno mohla stisknout hrdlo až k smrti.

Evadne si ji představila, jak svírá Halcyonin krk, a ztuhla hrůzou.

„Posaď se, dítě.“ Hlas měl překvapivě něžný.

Vzal si pohár a Evadne se usadila naproti němu. Pokoušela se uvolnit, ale když ji Straton neustále pozoroval, připadala si jako myš před zraky netopýra.

„Halcyon o tobě v táboře často mluvila,“ řekl velitel.

„Opravdu?“

„Ano, o své mladší sestře Evadne. Vy dvě jste si byly velmi blízké, než odjela trénovat do Abacu.“

Evadne polkla. Co mu Halcyon všechno řekla?

Čekal, co mu odpoví.

Jen přikývla, slova se jí zadrhla v hrdle, zatímco se pokoušela odhadnout, co asi řekne dál. Všimla si, jak zajel pohledem k její pravé noze, téměř skryté pod vyšívaným lemem.

„Vyprávěla mi, jak ti tenkrát dávno zachránila život. Bylo to těsně předtím, než se stala členkou mé legie, takže jí muselo být dvanáct, což znamená, že tobě bylo kolik? Devět let, Evadne?“ Straton se jí znovu zadíval do tváře; jeho oči měly chladnou, bledě modrou barvu, ale vypalovaly se jí do duše. Bylo to jako hledět do nebe v blízkosti slunce a bylo obtížné snést jeho pohled, ale Evadne to dokázala, odmítala sklopit zrak.

A bylo to, jako by ji vrhnul nazpět v čase.

Halcyon právě porazila toho zlého kluka z Dree v zápase a ona, Evadne, Maia a Lysander kráčeli po cestě domů a cítili se jako vítězové. Minuli pastevce se psem, jenže ten pes nevypadal v pořádku, neúnavně na děti štěkal a napínal provaz. Evadne se ho bála, ale pes byl uvázaný a pastýř se omluvil – a tak děti pokračovaly dál.

Jenomže ten pes se utrhnul a vyrazil za nimi.

Lysander a Maia se skrčili u kořenů stromu, ale Evadne se dala na útěk, přestože na ni Halcyon křičela, ať to nedělá. Pes se vrhnul po jejím kotníku a ona ještě nyní cítila, jak jí tenkrát jeho zuby pronikly do masa, jak pes škubl a mával s ní, jako kdyby nic nevážila.

Když Evadne přistála na zádech, pes se vrhnul po jejím obličeji, ale cosi se postavilo mezi ně. Byla to tlustá větev, letěla vzduchem neuvěřitelnou silou a trefila psa do čenichu.

Konec té větve držela Halcyon. Evadne omámeně přihlížela, jak její sestra toho vzteklého psa bila, zahájila s ním nebezpečný tanec, kdy měla na obranu jen pouhou větev, kterou sebrala u silnice. A když pes její větev překousl ve dví, ani potom se Halcyon nebála. Složila zvíře k zemi.

„Jenom si nyní nevybavuji,“ pokračoval velitel a Evadne schovala pravou nohu pod tuniku, „zabila tehdy Halcyon toho psa?“

Evadne se zarděla. Stiskla prsty v klíně – úplně slyšela, jak jí puls tepá v uších – ale byla klidná a soustředěná, když mu odpověděla. „Co myslíte vy, pane?“

Straton se usmál, ale byl to trpký úsměv. Dodal jeho tváři vážného vzezření a Evadne konečně sklopila zrak.

„Představuji si, že to udělala,“ protáhl. „Vždyť právě proto se vaši rodiče rozhodli mi ji přivést. To byla chvíle, jak tvrdí Halcyon, kdy si uvědomila, že není stvořená pro život v olivovém háji, ale pro něco jiného.“

Přestože to Evadne hněvalo, velitel měl pravdu. Halcyon měla dar. Zabít psa, aby zachránila sestru před znetvořením, bylo to poslední pobídnutí, které Gregor a Phaedra potřebovali.

Halcyon nebyla stvořená pro olivový háj. Nepatřila sem.

„Je překvapená, že kulháš?“ zeptal se Straton. Jeho drzost přiměla Evadne znovu na něj pohlédnout. Zdálo se, že na to čekal, byl zvědavý, co spatří v jejím pohledu, protože pokračoval: „Tvoje noha se určitě ještě uzdravovala, když tehdy odjela na Abacus. Určitě ji mrzí, když vidí, že tě staré zranění trápí.“

„Myslím, že bude překvapená,“ odpověděla Evadne a téměř ta slova zasyčela. „Až mě dnes večer konečně po letech uvidí.“

Velitel odložil pohár piva. „A teď si přestaneme něco předstírat, Evadne.“

„Nevím, o čem to…“

„Kde ji skrýváš? Vím, že k tobě minulou noc přišla pro pomoc. Tak kde je?“

Evadne se zhluboka nadechla. Chápala, jak to hraje, že ji provokuje a doufá, že jí hněv rozváže jazyk. Suše odpověděla. „Nevím, o čem mluvíte, lorde Stratone. Nevím, proč jste sem přijel a vyptáváte se na Halcyon. Neviděli jsme ji, ale čekáme ji dnes večer. Můžete počkat a promluvit si s ní pak.“

„Neřekla ti to,“ uvědomil si. „Ačkoliv, jak bych jí to mohl mít za zlé? Ani já bych nechtěl svojí sestře říci o takovém zločinu.“

„Lorde Stratone…“

„Chceš, abych ti to řekl já, Evadne? Chceš, abych ti řekl, co Halcyon udělala a proč přede mnou utíká?“

Evadne se nemohla ani nadechnout. Srdce v hrudi jí tlouklo tak zběsile, až se bála, že se pozvrací veliteli přímo pod nohy.

Čekal na její odpověď, ale když Evadne nic neříkala, povzdychl si a opřel se na lavici.

Pomyslela si, že jí tu informaci neprozradí, a začala se zvedat, přestože ji ještě nepropustil. A jeho hlas se zdvihl také, s cílem ji zranit.

„Tvoje sestra se dopustila vraždy.“

Ta slova ji zasáhla jako kámen. Stála před Stratonem a její mysl se pokoušela spojit slova, která právě pronesl, s tím, co věděla o své sestře.

Halcyon byla hodná. Loajální. Odvážná. Uctivá. Byla téměř dokonalá.

Jak by mohla někoho zavraždit?

Evadne se opět posadila, nohy se jí chvěly.

Ale Halcyon byla také osm let pryč. Zná Evadne skutečně svou sestru, jaká je nyní? Vplížila se domů s krví za nehty, nejistá, co velitel udělá, pokud ji najde. A co o tom řekla Evadne?

„Byla to nehoda.“

Straton se rozesmál nepříjemným smíchem, ze kterého se Evadne zježily všechny chlupy. „Tak tohle ti řekla? Že to byla nehoda?“

Jeho pohrdání pálilo jako žhavé železo. Evadne si zakryla dlaní ústa a její klidné vystupování začínalo dostávat trhliny.

„Halcyon zabila svého spolubojovníka,“ oznámil jí velitel. „A pak utekla. Je vrah a zbabělec, a pokud mi neřekneš, kde ji ukrýváš, potrestám ji desetkrát tolik, až ji odvleču na…“

„Vypadněte.“

Gregorův hlas šlehl vzduchem jako bič. Vešel doprostřed místnosti, postavil se za Evadne a pohledem se zabodl do velitele.

Straton zmlkl, překvapen, že ho Gregor přerušil.

„Nemůžete přijít do mého domu a hovořit o mé dceři takovýmto způsobem,“ oznámil mu Gregor chladně. „Odejděte. Hned.“

Straton si dával načas, když si sbíral zbraně. Nespouštěl přitom zrak z Gregora, který mu oplácel stejně upřeným pohledem, a hovořili spolu tichou řečí, které Evadne nerozuměla, ale stejně měla pocit, jako by kolem ní létaly nože.

Pak velitel odešel a práskl za sebou dveřmi.

Jakmile byl pryč, Evadne se dokázala opět rozechvěle nadechnout. Cítila dlaň svého otce na rameni; jeho dotek byl něžný, dokud se nepokusila vstát.

„Ještě ne, Pupo.“

Otec ji obešel a klekl si před ni. Upřeným pohledem pátral v její duši.

„Gregore,“ ozval se varovný hlas Phaedry. Objevila se na okraji Evadnina zorného pole, stejně jako její teta, strýc a ostatní. „Počkej, dokud neodjede.“

Evadne by neměla být překvapená, že celá její rodina poslouchala za dveřmi. Museli slyšet, o čem s ní Straton mluvil. A Gregor na ni stále upíral ten pátravý pohled. Viděla, jak mu ve tváři cuká sval.

Maia si pospíšila k oknu a vyhlédla do dvora. Připadalo jim jako celá věčnost, než konečně oznámila: „Je pryč.“

Gregor si pohladil rukou vous a zeptal se: „Je to pravda, Evadne? Opravdu za tebou Halcyon minulou noc přišla?“

„Otče…“

„Odpověz mi!“

Evadne sebou škubla. Její otec sotvakdy pozvedl hlas, a pokud ano, nikdy ne na ni. Zavrtala se hlouběji do židle.

„A nelži mi, dcero. Mluvil ten muž pravdu? Pomáhala jsi svojí sestře?“

Jestli promluví, rozpláče se. Se staženým hrdlem přikývla.

„Kdy se to stalo?“

Evadne neodpověděla, pokoušela se zvítězit nad slzami. Ale viděla, jak se otci v očích objevilo pochopení. Vzpomněl si na minulou noc, kdy přišel za Evadne do pokoje. Okno bylo otevřené dešti a větru…

„Kde je, Evadne? Doufám, žes ji ukryla dobře, protože lord Straton ji zabije, až ji najde.“

„Já jsem ji neukryla, otče!“ vykoktala Evadne. „Dala jsem jí jídlo a pití. Odmítla mi povědět, co udělala, proč je vlastně na útěku nebo kam chce jít.“

V Gregorově tváři se znovu objevil onen děsivý výraz. Vstal a pohlédl na svého bratra a synovce. „Nico, Lysandere, pojďte se mnou.“

Evadne věděla, že muži půjdou Halcyon hledat. A ona nebude nečinně sedět a čekat, až se vrátí domů. Postavila se a vydechla: „Otče, počkej.“

Gregor se zarazil, ale nepohlédl na ni. „Chci, abys zůstala tady, Evadne. Neopouštěj zdi vily, rozumělas?“

Snažil se ji potrestat, nebo ochránit? Nedokázala to poznat, ale také nedokázala zůstat doma. Přešla k němu a Gregor neměl na vybranou, musel jí pohlédnout do očí. Bylo v nich tolik strachu, tolik zoufalství.

„Myslím, že vím, kde najít Halcyon,“ zašeptala.

5.

Halcyon

Halcyon upnula svou naději k horám. Bylo to jediné místo, o kterém věděla, že ji tam velitel nejspíš nebude pronásledovat. Hory Corisandu, zvláště jejich západní část, nazývaná Daciaské hory, byly proslulé svou krutostí. V takových výškách žilo jen pár smrtelníků, kvůli nepřízni počasí, ale také kvůli blízkosti obávané hory Euthymius.

Halcyon se však už tohoto vrcholu nebála.

Když za bouře odcházela z Isaury, uvědomovala si, že na horskou túru není dobře vybavená. Bude se muset někde zastavit a něco ukrást, třeba ve vesnici Dree.

Nasadila stabilní tempo. Riskovala klus po silnici, protože to bylo rychlejší. Ovšem brzy musela přejít do kroku, protože byla tak unavená, že už necítila nohy. Spala vždy jen po pár hodinách, pokaždé když se cítila v bezpečí. A kdykoliv se snažila vůlí překonat vyčerpání, cítila, že nemá jasnou mysl.

Ale nyní měla čas. Ta bouře Stratona zpomalí. A olivový háj Isaury se hledá jen těžko, díky jednomu z posledních kouzel, které Kirkos učinil, než padl.

Halcyon odbočila ze silnice. Věděla, že se poblíž nachází jeskyně – bylo to místo, které s Evadne, Lysanderem a Maiou často prozkoumávali. Bylo to také místo, kde mohli najít útočiště poutníci, a tak se k němu přibližovala obezřetně.

Nikdo tam však nebyl. Halcyon se natáhla na zem a se zasténáním si promnula lýtka. Zavřela oči a v mysli si nařídila, že se musí vzbudit za hodinu. Dokonce ani nyní, v nejhlubším spánku, k ní nepřicházely žádné sny. Neviděla Xandera, jako jindy, když spala. Xander, krvácející a natahující se po ní, ji pronásledoval téměř pokaždé, když usnula.

Když se Halcyon probudila, už skoro svítalo.

Zaklela, vstala a natáhla se pro vak s jídlem. Zatímco uháněla podél silnice, snědla několik dalších fíků a rozmáčený medový dort. Bouře přešla a i v její mysli se vyjasnilo; dokázala nyní putovat rychleji.

Spolu s Xanderem šli touto cestou jen před několika týdny. Přišli v noci, aby se setkali s Bakchem, knězem z vesnice Dree. Nikdo neviděl dva bojovníky vklouznout do vsi a pak do chrámu. Nikdo je neviděl odcházet. Pro Halcyon to bylo tehdy těžké, být tak blízko domova a nemoci se zastavit za sestrou a rodiči. Ale věděla si, že jejích osm let výcviku se blíží ke konci a její odměna – návštěva u rodiny – je nedaleko. Musela zůstat soustředěná na svůj úkol.

Jak se nyní všechno změnilo.

Vystoupala na vrcholek kopce a na okamžik se zastavila ve zlatém světle úsvitu. Údolí mezi ní a vsí Dree bylo hluboké a plné divokých květin, jejichž rudé květy se kolébaly ve větru. Opodál se popásaly kozy a pomalu se přesouvaly krajinou jako oblak. Idylická scéna. Halcyon si ji překvapeně prohlížela. V noci, když tu byla naposledy s Xanderem, vypadala vesnice úplně jinak. Ale za světla zjistila, že je přesně taková, jak si ji pamatovala z dětství. Vesnice stála na úpatí skalnatého svahu a domy byly postaveny z bílého kamene vydobytého z hor. Střechy pokrývaly slaměné šindele. A uprostřed se tyčil chrám zdejšího patrona Euthymia, boha země. Mezi jeho pilíři vždy hořel oheň a předkládaly se obětiny v podobě zrna a oleje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sestry ve zbrani a písni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.