Dopisy
astrofyzika

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Neil deGrasse Tyson

Dopisy astrofyzika – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé matce, která mě jako první učila psát smysluplně a působivě.

A mému otci, který mi svým celoživotním kličkováním mezi různými lidmi, místy a činnostmi poskytl moudrost potřebnou k tomu, abych dokázal prokličkovat vlastním životem.

Omlouvám se, že je to napsané tak zdlouhavě, ale neměl jsem čas to zkrátit.

WILLIAM COWPER

Předmluva

V době, kdy se lidé dorozumívají hlavně přes internetové sociální skupiny, se z psaní dopisů stalo zapomenuté umění. Největší ztrátou je pak asi rostoucí neschopnost nacházet slova, která by přesně vyjadřovala naše pocity a emoce. Proč bychom jinak potřebovali k doplnění naší korespondence ten stále rostoucí arzenál emotikonů? Rozesmátý obličej, zamračený obličej, srdíčko, palec nahoru. Ale když svět stimuluje vaši zvědavost, když vás pocit nevědomosti nenechá v klidu, když vás zaplavuje úzkost ze života, musíte prostě někdy někomu napsat normální dopis.

Tato kniha obsahuje výběr z mojí korespondence, většinou s úplně cizími lidmi, za více než dvacet let. Převážná část dopisů pochází z desetiletého období, kdy byla moje e-mailová adresa veřejně dostupná.1 V té době se většina lidí ptala na jasné vědecké otázky. O ty se postarali odborníci z Haydenova planetária v New Yorku, kde působím jako ředitel. Na jiné, osobní dopisy, včetně těch, ve kterých se lidé zmiňují o nějakém mém vystoupení, knížce nebo videu, jsem odpovídal sám.

1 Pokud dopis přišel jinak než e-mailem, například „šnečí“ poštou nebo po sociálních sítích, uvádím příslušné médium.

Dopisy, které vyjadřovaly silné emoce, zvědavost nebo úzkost, uvádím v plném znění.2 Obsah jiných jsem v zájmu stručnosti shrnul do jednoho odstavce. Některé osobní dopisy psali lidé, kteří měli vztek na svět nebo na něco, co jsem řekl anebo udělal. V dalších mi píšou o myšlenkách a přesvědčeních. Hodně jich je smutných, citlivých a dojemných. A v mnoha z nich je touha, kterou jsme někdy pocítili všichni: najít smysl našich životů, nevadnoucí potřeba pochopit svoje místo na světě a ve vesmíru.

2 Tam, kde to mělo smysl, jsem v dopisech mírně upravil pravopis a gramatiku. Dlouhé dopisy jsem kvůli srozumitelnosti zkrátil i upravil, beze změny obsahu. Naopak divoká interpunkce, pokud vyjadřuje EMOCE, zůstala většinou beze změn!!!

Přidal jsem také dopisy, které jsem nepsal nikomu konkrétnímu, ale všem. Jsou mezi nimi dopisy redaktorům (většinou New York Times), i otevřené dopisy publikované na mém facebookovém profilu a na dalších veřejných místech internetu. Jeden z nejstarších, určený rodině a kolegům, jsem napsal 12. září 2001, dvacet čtyři hodin poté, co jsem byl na vzdálenost čtyř bloků svědkem napadení a kolapsu dvou věží Světového obchodního centra a jejich zřícení.

Kniha Dopisy astrofyzika je ale hlavně moudrost, kterou jsem shromáždil, abych učil, inspiroval a nakonec vyjádřil pochopení pro zvědavou mysl. Je to svět pohledem astrofyzika a učitele. Svět, který máte nyní také možnost poznat.

Prolog

Něco jako paměti

Všechno nejlepší k 60. narozeninám, NASA!

Pondělí, 1. října 2018

Příspěvek na Facebooku

Milá NASA,

všechno nejlepší k narozeninám! Možná to ještě nevíš, ale jsme stejně staří. Ty jsi se zrodila první říjnový týden roku 1958 ze zákona o letectví a vesmíru jako civilní vesmírná agentura, zatímco já jsem se narodil svojí matce ve východním Bronxu. Rok trvající oslavy našich společných šedesátin mi tak dává jedinečnou příležitost ohlédnout se za naší minulostí a přemýšlet o současnosti a budoucnosti.

Když John Glenn poprvé obletěl Zemi, byly mi tři roky. Když mi bylo sedm, ztratila jsi astronauty Grissoma, Chaffeeho a Whitea při tragickém požáru kabiny Apollo 1 na startovací rampě. Bylo mi deset, když jsi dopravila Armstronga a Aldrina na Měsíc. A bylo mi čtrnáct, když jsi přestala na Měsíc létat úplně. Tou dobou jsem byl nadšený z Tebe i Ameriky. V mých emocích ale chybělo ono zprostředkované vzrušení z cesty, běžné v srdcích a myslích ostatních. Byl jsem pochopitelně moc mladý na to, abych se stal astronautem. Také jsem věděl, že barva mojí kůže je až příliš tmavá na to, aby sis mě dokázala představit jako součást toho úžasného dobrodružství. A nejen to, i když jsi civilní agentura, tvými nejslavnějšími astronauty se stali vojenští piloti v době, kdy byla válka pořád méně populární.

V šedesátých letech bylo hnutí za občanská práva určitě pro mě reálnější než pro Tebe. Vlastně až nařízení viceprezidenta Johnsona z roku 1963 Tě přinutilo do prestižního Marshallova střediska vesmírných letů v Huntsville ve státě Alabama přijmout černé inženýry. Našel jsem tu korespondenci ve Tvém archivu. Pamatuješ? James Webb, tehdy šéf NASA, napsal německému raketovému průkopníkovi Wernheru von Braunovi, který středisko vedl a který byl hlavním inženýrem celého programu pilotovaných letů. V dopise jasně a otevřeně nařizuje vyřešit „nedostatek rovných pracovních příležitostí pro černochy“ a při hledání, výcviku a zaměstnávání kvalifikovaných černošských inženýrů pro rodinu NASA v Huntsville spolupracovat s místní Zemědělskou a strojní univerzitou v Alabamě a s technickou univerzitou v Tuskegee.

V roce 1964, když mně ani Tobě ještě nebylo šest, jsem vídal demonstranty před nově postaveným obytným komplexem v Riverdale v městské části Bronxu, který se nám líbil a vyhlédli jsme si ho k bydlení. Protestovali proti tomu, aby se tam mohly nastěhovat černošské rodiny včetně té mojí. Jsem rád, že jejich snaha nebyla úspěšná. Ty budovy, možná prorocky, dostaly název Skyview Apartments (Byty s výhledem na oblohu). Na jejich střeše, dvaadvacet poschodí nad Bronxem, jsem později namířil svůj dalekohled na vesmír.

Můj otec byl aktivní v hnutí za občanská práva. Pod vedením newyorského starosty Lindsaye se snažil vytvářet pracovní příležitosti pro mladé v ghettu – jak se tehdy říkalo „vnitřnímu městu“. Toto úsilí se každý rok setkávalo s obrovskými problémy: mizerné školy, špatní učitelé, skrovné zdroje, šílený rasismus a vraždy vůdčích osobností. Takže zatímco Ty jsi oslavovala svoje pokroky ve výzkumu vesmírného prostoru od programu Mercury přes Gemini až k Apollu, já sledoval, jak Amerika dělá všechno pro to, aby udupala to, kým a čím jsem se v životě chtěl stát.

Vzhlížel jsem k Tobě, abys mě vedla, dala mi vizi, kterou bych si mohl osvojit a která by podpořila moje ambice. Ale Ty jsi tady nebyla pro mě. Jistě, neměl bych Tě vinit za problémy společnosti. Tvoje chování bylo symptomem amerických neduhů, ne jejich příčinou. Věděl jsem to. Ale stejně bys měla vědět, že mezi mými kolegy jsem jeden z mála v mojí generaci, kdo se stal astrofyzikem navzdory Tvým úspěchům ve vesmíru, ne díky nim. Svoji inspiraci jsem raději hledal v knihovnách, knížkách o vesmíru z výprodejů, ve svém dalekohledu na střeše, a v Haydenově planetáriu. Po pár záchvatech nadšení za mých školních let, kdy mi moje ambice občas připadaly jako cesta proti proudu nepřející společnosti, jsem se stal profesionálním vědcem. Stal jsem se astrofyzikem.

Následující dekády jsi ušla dlouhou cestu. Kdo ještě neocenil hodnotu toho dobrodružství pro budoucnost našeho národa, brzo změní názor, jelikož zbytek rozvinutého i rozvíjejícího se světa nás předbíhá podle všech měřítek technologické a ekonomické síly. Nejen to, vypadáš teď mnohem víc jako Amerika – od vrcholných manažerů po tvoje nejslavnější astronauty. Blahopřeji! Patříš teď všem občanům. Příkladů je spousta, ale speciálně si pamatuji to, jak veřejnost přijala za svůj Hubbleův kosmický dalekohled, Tvou nejmilovanější bezpilotní misi. V roce 2004 lidé hlasitě protestovali a nakonec odvrátili hrozbu toho, že k dalekohledu nepoletí čtvrtá servisní mise, a prodloužili tak jeho život o další desetiletí. Všechny nás chytily za srdce nadpozemské záběry vesmíru z Hubbleova dalekohledu, stejně jako osobní profily astronautů z raketoplánu, kteří byli vysláni provést jeho údržbu, a jako vědci, kteří tolik získali použitím záplavy jeho dat.

Nejen to, vstoupil jsem do řad Tvých nejvěrnějších a sloužil svědomitě ve Tvém prestižním poradním výboru. Uvědomil jsem si, že když jsi v nejlepší formě, nic na tomto světě nemůže víc inspirovat sny národa – sny poháněné zástupem ambiciózních studentů, dychtivých stát se vědci, inženýry a technology ve službách největší mise v dějinách. Stala jsi se ztělesněním zásadní části americké identity, nejen v Americe, ale i ve světě.

Teď, když oba slavíme šedesátku a vydáváme se na náš jedenašedesátý oběh kolem Slunce, chci, abys věděla, že soucítím s Tvými problémy a prožívám Tvoje radosti. A už se těším, až Tě znovu uvidím na Měsíci. Ale nezastavuj se tam. Mars je na dohled a láká, stejně jako další cíle za ním.

Všechno nejlepší, kamarádko. I když jsem jím vždycky nebyl, navždy zůstanu Tvým pokorným služebníkem.

Neil deGrasse Tyson

New York

I.

Étos

Charakteristický duch kultury, který se projevuje v přesvědčení a ambicích

Kapitola 1

Naděje

To jediné nám zůstane, když si uvědomíme, že nemáme úplnou kontrolu nad výsledky. Jak bychom ale bez ní zvládali všechny životní výzvy?

Kóma

Neděle, 25. února 2007

Vážený pane Tysone,

dlouho jsem měla podezření, že žijeme ve vesmíru, který nás chce zabít, a tak mě nepřekvapuje, že to zmiňujete ve vašich přednáškách. Ale kde je naděje? Nebo žádná není?

V roce 2001 jsem byla 13 dnů v kómatu a zázračně jsem se vrátila do života ke svému milovanému manželovi. Zpíval mi milostnou píseň, prosil, bych se vrátila, a já otevřela oči a usmála se na něj. Navždy mě však změnilo množství informací, se kterými jsem se z toho dočasného pobytu vrátila, a většina z nich není dobrá. Myslíte, že většina toho, co je tam venku, je opravdu „ne dobré“? Pokud ano, jak můžete mít radost ze života? Nebo ji nemáte?

S hlubokou úctou,

Sheila Van Houten

Vážená paní Van Houten,

rozlišuji dva druhy naděje. Jedním z nich je náboženská naděje, kdy se lidé modlí nebo provádějí nějaké kulturní rituály, aby se věci zlepšily.

Je však i jiný druh naděje – výzva poznávat reálný svět a změnit věci k lepšímu vlastní inteligencí. Takto pojato je to jedinec, kdo může dát světu naději.

Ano, vesmír nás chce zabít. Ale na druhou stranu chceme všichni zůstat naživu. Tak pojďme společně najít způsob, jak odrážet asteroidy, najít lék na další smrtící virus, zmírnit následky hurikánů, tsunami, vulkánů atd. Toho se dá dosáhnout jedině společným úsilím veřejnosti, která má znalosti o vědě a technice.

V tom spočívá na Zemi naděje mnohem větší než ta, kterou nám kdykoli předtím slibovaly modlitebny nebo sebepoznání.

S pozdravem,

Neil deGrasse Tyson

Strach

Neděle, 5. července 2009

Vážený pane Tysone,

právě jsem Vás viděla v televizi. Obdivuji, jak daleko jste v životě došel. Vždycky jsem se snažila dělat všechno, co se dalo, abych pomáhala ostatním. Je mi 38, mám tři děti a prezenčně studuji. Narodila jsem se a vyrostla v malém městě s asi 1500 obyvateli. Když se mi po 16 letech rozpadlo manželství, rozhodla jsem se dokončit studium aplikovaných věd a přihlásit se na Fakultu sociální práce Washingtonské univerzity.

1. srpna se stěhuji do Snohomishe, nemám práci, ale hlásím se denně všude, kde se dá. Když jste mluvil o ambicích, trefil jste se do černého. Musím živit tři děti a všechno, co chci, je pracovat a chodit do školy. Toužím pracovat ve službách lidem, poskytovala jsem odlehčovací službu a starala se o staré lidi, ale klidně budu pracovat v rychlém občerstvení, abych se dostala tam, kam potřebuji.

V jednom kuse se strachuji, že se nedokážu postarat o svoje děti, a stěhování mě děsí, ale nenechám se tím zastavit. Je mi jedno, jestli se na univerzitu budu muset hlásit každý rok do sedmdesáti. Dostanu se tam a získám magisterský titul. Jen nevím, jak se zbavit toho nepříjemného pocitu, že se přestěhuji a nezvládnu to.

Mám výdrž i odhodlání. Jen si potřebuji vydechnout – nechci, aby mi něco spadlo do klína. Nechci nic zadarmo. Toužím po práci a po šanci vypracovat se.

Nevím, proč Vám píšu. Nechci nic jiného, jen aby si někdo vyslechl moje obavy. Nemám nikoho, komu bych se s nimi svěřila, a Vy je možná pochopíte.

Děkuji, že jste si našel čas na přečtení tohoto dopisu.

Lisa Kalma

Milá Liso,

lidé, kteří v životě neuspěli, nebyli dost ctižádostiví na to, aby překonali všechno, co se jim postavilo do cesty. Ano, neúspěch známe všichni. Jen ambiciózní lidé využijí svoje neúspěchy jako lekce k cestě za svým cílem.

Nebojte se změny. Nebojte se neúspěchu. Jediné, čeho se můžete bát, je ztráta ctižádosti. Ale pokud jí máte dost, pak se nemáte čeho bát.

Hodně štěstí. Připojuji úvodní citát z mé monografie Nebe není hranice:[3]

3 Neil deGrasse Tyson: The Sky Is Not the Limit; Adventures of an Urban Astrophysicist. Amherst, Prometheus Books: New York, 2004.

Nad soudy ostatních,

ve výšce nad obzorem,

tyčí se moc tužeb.

Přeji všechno dobré, na Zemi i ve vesmíru.

Neil

Ztráta víry

Středa, 29 dubna 2009

Vážený pane Tysone,

vyrostl jsem na dobytčí farmě v horách v Severní Karolině – a občas jsem měl pocit, že jsem prokletý nebo postižený, protože víra ve vyšší moc ve mně prostě „nezacvakávala“. Chodil jsem do kostela do nedělní školy, byl jsem obklopen náboženstvím ze všech stran … ale něco v mém nitru pořád dál kladlo otázky.

Pamatuji si, jak jsem musel lhát o svojí víře a chtěl jsem to vzdát (někdy se slzami v očích), přesvědčený, že pokud budu lhát dost dlouho, nakonec uvěřím. Z nedělní školy mě vyhodili, protože jsem se „příliš ptal“.

Potom jsem ale našel další takové, jako jsem já (i když mnohem chytřejší a vzdělanější). Jen jsem Vám chtěl poděkovat – Vaše slova mají mnohem větší vliv, než si dokážete představit. Vy (a další) dáváte lidem, kteří jsou geograficky izolovaní, naději, že si mohou stát pevně za svým přesvědčením a stále klást otázky. Vím, že jste vědec a učitel – ale pro některé lidi ztělesňujete naději.

George Henry Whitesides

Vážený pane Whitesidesi,

děkuji, že jste se se mnou podělil o svůj osobní příběh.

Nikdy jsem neměl (a nemám) v úmyslu měnit číkoli systém víry, ani v jednom, ani ve druhém směru. Mým cílem je jednoduše povzbudit lidi, aby mysleli spíše sami za sebe, než aby nechali jiné přemýšlet za ně. Přesně v tom spočívá „duše“ skepticismu a „duch“ svobodného bádání.

Jsem rád, že Vás podněcuji k tomuto růstu.

Jak říkáme u nás ve vesmíru – nepřestávejte se dívat nahoru.

Neil deGrasse Tyson

O tom, že jsem černoch

Marc vnímal kvalitu mých příspěvků za dobré znamení toho, že se časy mění, byl ale přesvědčený, že jsem zažil a trpím rasovou předpojatostí a předsudky. Toužebně očekával den, kdy barva pleti přestane být důležitou charakteristikou lidské identity. Na Štědrý den roku 2008 se mě zeptal, co jsem zažil jako afroamerický vědec.

Milý Marcu,

díky za zprávu.

Rád hlásím, že zmínky o mně jako o „černém“ vědci jsou dnes mimořádně vzácné – dost mě překvapuje, že jste se o tom vůbec zmínil. Samozřejmě, pokud Vám to naznačuje Vaše osobní životní zkušenost, těžko Vám to rozmluvím, ale jiná měřítka silně podporují moje tvrzení.

Vraťme se o pár let zpátky. V roce 2001, když mě navrhli do dvanáctičlenné komise v Bílém domě, abychom studovali budoucnost amerického leteckého a kosmického průmyslu, někteří (hlavně kritici George W. Bushe) pohotově hlásili: „Potřebovali černocha.“ Ale když se blíže podíváte na složení komise, byl jsem jediný akademik a nebyl jsem jediný černoch – další byl čtyřhvězdičkový generál vzdušných sil. Po této analýze kritika utichla.

V jiném případě, roku 1996, když jsem se účastnil galavečera našeho muzea[4] (tehdy jsem byl veřejnosti ještě v podstatě neznámý), se jedna liberálně smýšlející žena u našeho stolu dozvěděla, že pro muzeum pracuji. Na večírek byli pozvaní jen vysoce postavení vedoucí pracovníci muzea, a tak dospěla k závěru, že musím být šéfem komunitních záležitostí nebo něčeho podobného, co bývalo obyčejně symbolicky vyhrazeno černochům. Odpověděl jsem jí, že jsem astrofyzik, ředitel Haydenova planetária a vědec odpovědný za projekt budování Roseova střediska pro Zemi a vesmír. Po této informaci už do konce večeře nepromluvila.

4 AMNH, Americké přírodovědné muzeum v New Yorku, kde od roku 1996 působím jako ředitel centra Fredericka P. Rosea v Haydenově planetáriu.

Podobná setkání bývala tehdy běžná, ale už k nim nedochází. Výjimku možná tvoří starší lidé, jejichž životní zkušenost se utvářela černobílou Amerikou, a ne prostě Amerikou. V posledních letech se v žádném z respektovaných zdrojů, kde se píše o mé osobě, má barva pleti neuvádí.[5]

5 Např. 100 nejvlivnějších lidí časopisu Time z roku 2007 nebo 10 nejvlivnějších vědců časopisu Discover z roku 2008. Harvardský seznam 100 současných nejvlivnějších žijících absolventů.

Vývoj tedy nepotvrzuje, co píšete, ale možná to jen naznačuje, že Vaše zkušenost neodráží převažující tendence a skutečnosti.

Děkuji za slova podpory, a i když zápas pokračuje, časy se skutečně mění.

Neil deGrasse Tyson

O IQ

Jen o pár dní později mi Marc napsal znovu, protože mu vrtal hlavou rozdíl výsledků IQ testů u černochů a bělochů. Rozebírá to často jak s přáteli, tak s rodinou, a dožadoval se informací, kterými by mohl argumentovat.

Milý Marcu,

toto je širší téma než jen vztah mezi rasou a IQ. Je to spíš o významu IQ jako takového. Přečtěte si knihu Nová návštěva u génia: Jak vyrostly děti s vysokým IQ,[6] která popisuje to, čím se staly stovky absolventů Hunterovy univerzitní základní školy v New Yorku, výběrové veřejné školy, jejíž žáci mají průměrné IQ přes 150.

6 orig. Kassan et al.: Genius Revisited: High IQ Children Grown Up, Ablex publishing group, 1993.

Předpokládali bychom, že se z nich v dospělosti stanou velmi úspěšní lidé. Ale není to pravda. Nebyl mezi nimi ani jeden laureát Nobelovy ceny, žádný vítěz Pulitzerovy ceny. Ve skutečnosti nikdo z nich ve svém oboru bůhvíjak nevynikal. Všichni jsou však úspěšní podle běžných měřítek americké společnosti – jsou šťastně ženatí, mají jistá zaměstnání, pracují na úrovni manažerů anebo výše, mají vlastní bydlení atd. Člověka to nutí zamyslet se nad tím, čím se vlastně mimořádně úspěšní lidé liší od těch ostatních, protože kdyby IQ bylo tak důležité, jak tvrdí jeho zastánci, pak by všichni vlivní a mocní ve společnosti byli z této skupiny obyvatelstva. Ale data ukazují, že tomu tak není.

IQ obvykle koreluje s průměrem známek na střední a vysoké škole, po prvním zaměstnání se Vás už ale na vysokoškolský prospěch nikdo neptá. Důležité jsou osobní vlastnosti, manažerské schopnosti, schopnosti řešit skutečné problémy, zásadovost, obchodní duch, spolehlivost, ctižádost, pracovní morálka, vlídnost, soucit atd. Takže diskuse o rase a IQ proto z mého pohledu nemají praktický smysl o nic víc než diskuse o rase a barvě vlasů nebo o rase a oblíbeném jídle.

Nevím, jak vysoké mám IQ. Nikdy mi ho neměřili. Střední školu jsem absolvoval na asi tří stém padesátém místě ze sedmi set absolventů. Takže by o mně asi málokterý z učitelů (i spolužáků, když jsme u toho) řekl: „Ten to dotáhne daleko.“ Proč? Protože vzdělávací systém se zaměřuje na výsledky testů. Přesto jsem se už dva roky po sobě objevil v kompilaci „Harvard 100“, seznamu stovky nejvlivnějších žijících absolventů Harvardovy univerzity.

Hodně štěstí při diskusích s rodinou. Pokud by se někdo z nich chtěl něco zeptat, rád ti pomůžu. Ale určitě jsou mnohem důležitější problémy než diskutovat o IQ.

Neil deGrasse Tyson

160 km/h

Čtvrtek, 3. května 2012

Jak se máš, Ty? Mám pocit, že Ti tak můžu říkat, protože se mi zdá, že Tě už znám.

Viděl jsem doslova každou sekundu všech Tvých videí na YouTube. Chodil bych i na Tvoje přednášky, ale má práce mě nutí hodně cestovat. Jmenuju se Jarrett Burgess a hraju profesionálně baseball. Píšu Ti e-mail, protože jsem už od čtyř let chtěl být astronautem. Inspiroval jsi mě a povzbudil v tom, že můžu být tím, kým budu chtít, i navzdory tlaku okolí a rodiny. Chtěl bych se proslavit díky objevům a dosáhnout velké věci ve vědě. Nechci být známý jen díky baseballu.

Dělej dál ta videa – dostáváš se tak i k lidem, jako jsem já. Ano, umím hodit ze zápolí míček rychlostí 160 km/h, uběhnout šedesátku za 6,8 s nebo odpálit míček na 125 metrů. Na vědu myslím, i když jsem na hřišti. Chci dosáhnout svého vědeckého cíle. Potřebuju, abys mi pomohl a nasměroval mě. Je mi 21 let, jsem velmi odhodlaný, velmi zásadový, a co je nejdůležitější – mám úžasnou představivost. A miluju vesmír.

Prosím, pomoz mi, Neile, pokud můžeš. Byl bych Ti za to moc vděčný.

Jarrett Burgess

Milý Jarrette,

díky za to, s jakou vervou žádáš o spojení s vesmírem. Vyjadřuješ dilema, které trápí mnoho lidí: Mám dělat to, v čem jsem nejlepší? Nebo to, co ode mě očekávají ostatní? Anebo to, co mě nejvíc baví?

Mám moc rád baseball (pár desítek mých příspěvků na Twitteru je o něm), proto by se mi těžko říkalo, abys ruku, která umí hodit míček rychlostí 160 km/h, využil na zkoumání vesmíru. Ale náhodou taky miluju svoji práci. A proto sám sebe motivuju a podněcuju k tomu, abych se v ní každý den zlepšoval – bez omezení.

Pokud se pamatuju správně, hráči nižší ligy nevydělávají moc peněz. Takže hraní v nižší lize slouží spíše k tomu, abys vypiloval svoje schopnosti a čekal, jestli si Tě vyberou do vyšší soutěže, než že bys hromadil nějaký majetek. Podle mě bys měl raději chodit na dobrou vysokou školu, která má baseballový tým, kde můžeš hrát soutěž a současně studovat astrofyziku. Pokud se dobře pamatuju, Roger Clemens nadhazoval začátkem osmdesátých let za Texaskou univerzitu v Austinu, dotáhl to s nimi do národního mistrovství a pak začal hrát první ligu.

Brian May byl ve stejném období úspěšným kytaristou kapely Queen, a pak – pak – pak – se rozhodl, že si udělá doktorát z astrofyziky. Získal ho před pár lety.

Vsadil bych se, že většina lidí, co tě podněcují, abys dál hrál baseball, očekávají, že vyděláš spoustu peněz. Ale to znamená, že by ses v práci hnal za bohatstvím, a ne za plněním svého vesmírného snu. Z vlastní zkušenosti vím, že pokud jsou jedinou motivací peníze, mohou lidé ztratit ze zřetele hlubší zdroje štěstí.

Dokud nebudeš mít univerzitní titul magistra z fyziky a astrofyziky (včetně všech odpovídajících kursů matematiky), nebudeš vědět s jistotou, v čem jsi lepší – jestli v akademické nebo sportovní sféře. Vyplatí se to vědět. Pokud jsi lepší ve sportu než ve vědě, ale i tak máš rád vesmír, vrať se k profesionálnímu baseballu, hraj deset let a mezitím můžeš v zimních pauzách vystudovat. A pak si, až vyděláš balík peněz, udělej doktorát jako Brian May.

Pokud by ses vzdal profesionálního baseballu, šel na univerzitu studovat fyziku (a pořád hrál baseball), nejspíš by ses dostal na titulní stránky novin – zvláště v dnešní době prahnoucí po vědě. A pokud po ní neprahne, postarám se o to, aby ses tam dostal.

V každém případě mě těší, že jsem pomohl udržet tvůj zápal pro vesmír.

Všechno dobré.

Neil deGrasse Tyson

Kdybych byl prezidentem

Během obzvláště tvrdých a nepříjemných voleb do Kongresu se v nedělní příloze New York Times ptali nepolitických osobností, jak by dokončily větu „Kdybych byl prezidentem, tak bych…“. Toto je publikovaná verze mojí odpovědi.

Neděle, 21. srpna 2011

New York Times

Otázka „Kdybych byl prezidentem, tak bych…“ naznačuje, že pokud byste vyměnili jednoho vůdce za jiného, všechno v Americe by se vyřešilo – jako by naši čelní představitelé byli příčinou všech našich strastí.

Určitě proto jsme zavedli zvyk nekontrolovaně útočit na politiky. Jsou podle nás moc konzervativní? Moc liberální? Moc zbožní? Moc nevěřící? Moc nesnášejí homosexuály? Jsou moc bohatí? Moc hloupí? Moc chytří? Moc národnostní? Moc záletničtí? Zajímavé chování vzhledem k tomu, že volíme 88 % Kongresu každé dva roky.

Druhou takovou vznikající tradicí je předpoklad, že každý člověk v naší kulturně-pluralistické zemi by měl mít na všechny problémy stejný názor jako Vy.

Pokud jste vědecky gramotní, máte jiné vnímání světa. Je to specifický způsob skepse vůči tomu, co vidíte a slyšíte. S tímto postojem záleží na objektivních skutečnostech, pravdách o světě za hranicemi čehokoli, co Vám napovídá Váš systém.

Jedna objektivní skutečnost je ta, že naše vláda je nefunkční. Ne proto, že máme neschopné politiky, ale proto, že nemáme schopné voliče. Jsem učitel a vědec, mým cílem není stát se prezidentem a vést neschopné voliče, ale poskytnout jim informace, aby si uměli vybrat správné vůdce.

Neil deGrasse Tyson

New York

Kapitola 2

Mimořádná prohlášení

Zajímá vás UFO, kryptozoologie, astrologie, mimosmyslové vnímání? V této části najdete všechno. Výrok Carla Sagana „mimořádná tvrzení vyžadují mimořádné důkazy“ je i nadále přesvědčivým vodítkem, pokud chceme studovat skrytý řád přírodního světa. Ale je s tím spojené opakující se riziko: můžete o tématu vědět dost na to, abyste si mysleli, že máte pravdu, ale ne dost na to, abyste si uvědomili, že se mýlíte.

ET volá domů

Sobota, 8. března 2009

Neile, pokud jsou tam venku ET, proč někoho nepošleme na Měsíc a na Mars, aby od nich získal informace o tom, kdo jsou a proč přicházejí na Zemi?

Mel

Milý Mele,

dokud někdo nepřinese tělo mimozemšťana do veřejné laboratoře, anebo ET nepřistane na trávníku před Bílým domem nebo na střeše budovy New York Times, není čím zdůvodnit miliardové náklady za cestu na Mars, abychom je pozdravili, protože váha důkazů není přiměřená síle tvrzení.

Neil

Tajemní mimozemšťané

Neděle, 8. listopadu 2009

Milý Neile

trpělivě čekám, až naši úžasní vědci „dokážou“ existenci mimozemšťanů. A jsem přesvědčená, že se pomalu ale jistě blíží. Možná přemýšlím až příliš nekonvenčně – ale místo toho, aby hledali něco, co vypadá jako my, neměli by hledat něco, co tak nevypadá?

Melodie Lander

Milá Melodie,

život může existovat v mnoha podobách, jejichž počet nedokážeme objektivně určit; neexistuje totiž jen jeden způsob života, který známe. Takže při navrhování experimentu s omezeným rozpočtem začínáme vždy tím, co už známe.

Víme, že život je možný díky molekulám na bázi uhlíku (důkaz jsme my). Dále víme, že uhlík, nejplodnější chemický prvek periodické tabulky, je ve vesmíru bohatě zastoupený. Tak začínáme s ním.

Neil

Pozorování UFO

Trenton Jordan prohlásil, že ztrácí skepticismus v souvislosti s UFO. Důvod? Zveřejněné videozáznamy z misí raketoplánů, na kterých poletovaly za okénky neznámé objekty. Byl si vědom toho, že může jít o kosmický odpad a že existují další možná vysvětlení, dospěl ale k přesvědčení, že NASA určitě tají informace o mimozemšťanech, které má veřejnost právo poznat. Napsal mi v červenci 2008 a hledal argumenty, které by mohly jeho skepticismus obnovit.

Vážený pane Jordane,

děkuji za Vaše hezká slova o mojí celoživotní práci. Srdečně Vám za ně děkuji.

Co se týká Vašeho ztrácejícího se skepticismu k návštěvám mimozemšťanů: pokud ve vzduchu nebo ve vesmíru vidíte poletovat tvary nebo světla a nevíte, co jsou zač, stane se z nich neidentifikovaný létající předmět (Unidentified Flying Object, UFO) – s důrazem na slovo neidentifikovaný. Taková pozorování dělíme do čtyř kategorií:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dopisy astrofyzika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.